провадження № 22-ц/824/8902/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва про звільнення майна з-під арешту,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва про звільнення майна з-під арешту. Обґрунтовував позовні вимоги тим, що на підставі виконавчого листа № 2-1228, виданого Оболонським районним судом м. Києва 06 червня 2012 року, ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 3312791, в межа якого на все нерухоме майно позивача як боржника було накладено арешт. Зазначає, що з огляду на фактичне виконання рішення суду про стягнення заборгованості, 21 лютого 2014 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та припинення арешту майна боржника. Вказує, що станом на 21 січня 2020 року, всупереч постанові від 21 лютого 2014 року позивач дізнався, що обтяження у вигляді арешту на все нерухоме майно залишається чинним. Вважає, що не вчинення дій органом ДВС зі скасування запису про арешт всього нерухомого майна є грубим порушенням майнових прав та інтересів позивача як добросовісного власника нерухомого майна. Враховуючи вищевикладене, позивач просив зняти арешт, з всього нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер №33127913 від 20.06.2012, виданою ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві, номер запису про обтяження 2249936.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва про звільнення майна з-під арешту на підставі п. 1 ч.1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не з`ясування всіх фактичнихобставин справи, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити до Солом`янського районного суду для продовження розгляду по суті.

При цьому, апелянт, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, зазначає, що з огляду на дійсні обставини справи та відсутність відкритого виконавчого провадження відносно стягнення з ОСОБА_1 будь-яких сум, задля забезпечення якого існував би накладений на його майно арешт, апелянт вважає, що обставини справи регулюються частиною 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» та підлягають розгляду в порядку позовного провадження. При цьому зазначає, що правова позиція щодо подібних правовідносин була викладена Верховним Судом в постанові від 27 травня 2020 року в справі № 750/3788/18. Також апелянт вважає, що судом першої інстанції було невірно застосовано положення частини 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» та зроблено невірне посилання виключно на положення частини 1 та частини 2 вищевказаної статті.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачівідзиву на апеляційнускаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджаєрозгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого було накладено арешт на його майно, а тому, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме: оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах,у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

А відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме -оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Отже, враховуючи, що арешт накладено на майно ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Схожі правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882св21), від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20 (провадження № 61-19066св20), від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20 (провадження № 61-8240св21).

Посилання апелянта у апеляційній скарзі на те, що суди не врахували правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду в постанові від 27 травня 2020 року в справі №750/3788/18, апеляційним судом відхиляються, зважаючи на таке.

У постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 та від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16, міститься підхід, згідно з яким подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

У даному контексті також важливо зазначити, що Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 755/10947/17 зробила висновок, відповідно до якого під час вирішення тотожних спорів має враховуватись саме остання правова позиція.

Враховуючи викладене, апеляційний суд під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду в даній справі бере до уваги правову позицію Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20 (провадження № 61-8240св21).

Апеляційний суд також зауважує, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

За таких обставин, доводи апеляційноїскарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального та матеріального права при йогопостановленні, зокрема, ст. 149-153 ЦПК України, на переконанняапеляційного суду, не знайшлисвого підтвердження під час розглядусправи і спростовуютьсянаявними у справідоказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, щооскаржувана ухвала не підлягаєскасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 ,- залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова