РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/11562/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/252/22

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дем`яненко Любові Петрівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Амбрелла», треті особи ОСОБА_5 , ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним іпотечного договору та за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія », ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання недійсними іпотечних договорів,

В С Т А Н О В И В:

13 серпня 2015 року ОСОБА_6 , ОСОБА_3 звернулись до Рівненського міського суду з позовом до Західного регіонального департаменту АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_4 про визнання недійсним іпотечного договору.

В обґрунтування вимог зазначили, що на прохання на той час їх зятя та свата ОСОБА_7 і ОСОБА_8 було укладено черговий кредитний договір № Ф1-08/63858-110 від 11 вересня 2008 року між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» в особі філії «Північно-Західне регіональне управління» і ОСОБА_3 на суму 164 000 доларів США. В свою чергу, ОСОБА_6 в забезпечення зобов`язань по даному кредитному договору також підписав іпотечний договір №63858-110, за яким в іпотеку втретє було передано нерухоме майно у вигляді домоволодіння і: додатково земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Присутній при підписанні іпотечного договору ОСОБА_9 запевняв працівників банку у тому, що незабаром взамін вказаного заставного майна вони з батьком нададуть банку інше нерухоме майно у вигляді домоволодіння АДРЕСА_2 і самі будуть платити по договору № Ф1-08/63858-110 від 11 вересня 2008 року.

Вказують, що 24.06.2014 року ОСОБА_9 звертався до директора Західного зального департаменту AT Банк «Фінанси та Кредит» із заявою про надання згоди на заміну боржника в зобов`язанні за кредитним договором від 11.09.2008 року, в якому просили замінити боржника з ОСОБА_3 на нього, внести зміни в кредитний договір та договір іпотеки, однак в задоволенні його заяви було відмовлено через наявність інших непогашених кредитів.

В даний час усе нерухоме майно ОСОБА_4 , ОСОБА_10 арештоване, тому банк «Банк Фінанси та Кредит» намагається задовольнити свої вимоги за рахунок домоволодіння і земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_6 , з чим вони не можуть погодитися.

Ухвалою Рівненського міського суду від 28 вересня 2015 року цивільну справу за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_3 до Західного регіонального департаменту АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_4 про визнання недійсним іпотечного договору об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 до Західного регіонального департаменту АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсними іпотечних договорів та присвоєно справі номер 569/11562/15-ц (т. 1 а.с. 95).

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що їй відомо, що її мати, ОСОБА_3 , уклавши спірний договір, грошові кошти від банку не отримувала, оскільки кошти в сумі 164 000 доларів США пішли на погашення кредитів на той час її чоловіка, ОСОБА_11 , який 21 березня 2008 року уклав кредитний договір з банком «Фінанси та кредит» на суму 100 000 доларів США і мав ще один кредит у банку «Європейський». Також зазначає про недійсність іпотечного договору № 63858-110 від 11.09.2008 року посилаючись на ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч.3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Вказує, що її неповнолітній син ОСОБА_12 не може бути позбавлений права користування житловим будинком АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим просить визнати оспорюваний договір недійсним.

10 червня 2021 року позивачі та їх представник подали до суду заяву про зміну підстав позову вказавши, що при укладанні даного договору діяли під впливом обману з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , оскільки були впевнені, що предмет іпотечного договору № 63858-110 від 11.09.2008 року та сам кредитний договір № Ф1-08/63858-110 від 11.09.2008 року буде змінений останніми, після реєстрації ОСОБА_13 права власності на домоволодіння АДРЕСА_2 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Амбрелла», треті особи ОСОБА_5 , ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним іпотечного договору - відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання недійсними іпотечних договорів - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків обставинам справи, а також недоведеність обставин, які мають значення для справи і які суд визнав встановленими, доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення.

Вказує, що місцевим судом не зазначено підстав відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним іпотечного договору від 21.03.2008 року.

Зазначає, що оспорюваний позивачами іпотечний договір від 11.09.2008 року був похідним від кредитного договору №Ф-1-08/63858-110 від 11.09.2008 року, укладеним з ОСОБА_3 , а оспорюваний ОСОБА_1 іпотечний договір, укладений між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_6 21.03.2008 року, був похідним від кредитного договору, укладеного між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" і ОСОБА_4 .

Покликаючись на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ 10.05.2007 року за №541/13808 вважає, що банк повинен був видати грошові кошти ОСОБА_3 на споживчі цілі, а не перекредитовувати кредитний договір ОСОБА_4 від 21.03.2008 року.

Стверджує, що ОСОБА_3 і ОСОБА_6 до березня 2008 року кредитних відносин із жодними банками не мали, тому ОСОБА_6 підписав іпотечні договори без усвідомлення їхнього змісту, зокрема, пункту 6.9 оспорюваного договору, що діти віком до 18 років не проживають та не мають права користування предметом іпотеки.

Також доводить, що станом на 21.03.2008 року ОСОБА_1 була зареєстрована на АДРЕСА_1 й відповідно у дитини виникло право користування цією квартирою.

ОСОБА_4 21.03.2008 року - день укладення свого кредитного договору на 100 000 дол. США і першого іпотечного договору з ОСОБА_6 , зняв матір дитини, ОСОБА_1 , з реєстрації у будинку АДРЕСА_1 , після чого без відома ОСОБА_6 взяв довідку в ЖКП "Паркове" про склад зареєстрованих у ньому осіб, необхідну для укладення іпотечного договору, без ОСОБА_1 .

При цьому зазначає, що висновок суду про реєстрацію ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_3 з 05.03.2008 року спростовується записом у будинковій книзі будинку АДРЕСА_1 про зняття з реєстрації ОСОБА_1 лише з 21.03.2008 року.

Отже існують підстави для визнання іпотечного договору від 21.03.2008 року недійсним.

Водночас вважає, що іпотечний договір від 11.09.2008 року був укладений після пере кредитування кредитного договору ОСОБА_4 від 21.03.2008 року. Тому договір від 11.09.2008 року був продовженням кредитних відносин ОСОБА_4 з ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит".

На думку апелянта, спростовується обставина отримання кредитних коштів ОСОБА_3 в розмірі 164 000 дол. США по кредитному договору №Ф1-08/633858 від 11.09.2008 року, тому посилання на ч.4 ст. 82 ЦПК України є помилковим, оскільки відповідно до ч.7 ст.82 ЦПК України правова оцінка надана судом певному факту при розгляді справи не є обов`язковою для суду.

На підставі викладеного просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове - про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В відзивах на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дем`яненко Любові Петрівни, ТОВ "ФК "Амбрелла" та ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" спростовують доводи апелянта, вказують на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Судом встановлено, що 11 вересня 2008 року між ВАТ "Банк"Фінанси та Кредит", правонаступником якого є АТ "Банк „Фінанси та кредит" в особі філії „Північно-Західне регіональне управління" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № Ф1 - 08/63858-110 та додаткова угода № 1 до даного кредитного договору від 30 жовтня 2008 року згідно якого банк надає позичальнику в тимчасове користування кредитні ресурси в сумі 164 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 17% річних на строк до 10 вересня 2022 року (т. 1 а.с. 45-47).

На забезпечення виконання кредитного договору 11.09.2008 року було укладено договори поруки між ВАТ "Банк "Фінанси та кредит" та ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 за № 63858-110/1, № 63858-110/2, №63858-110/3, відповідно до яких у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (т. 1 а.с. 39-44).

На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № Ф1 - 08/63858-110 від 11.09.2008 року, укладеним між банком і ОСОБА_3 , 11.09.2008 року ОСОБА_6 уклав іпотечний договір № 63858-110, посвідчений 11 вересня 2008 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О.С. за реєстровим номером 4648 та передав банку в іпотеку належне йому майно у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями і присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1 як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих кредитним договором № Ф1 - 08/63858-110 від 11.09.2008 року (т.3 а.с. 55-57).

Рішенням Рівненського міського суду від 03 жовтня 2013 року позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_15 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 солідарно на користь АТ "Банк "Фінанси та кредит": 164 000 доларів США заборгованості по кредиту, 132 689,25 доларів США заборгованості по відсоткам; 4 790 190,86 грн. нарахованої пені за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасну сплату відсотків, а всього 296 689 доларів США та 4 790 190,86 грн., що в перерахунку становить 7 161 628 грн. 03 коп. (т. 1 а.с. 142-144).

Рішенням Рівненського апеляційного суду від 02.12.2013 року рішення Рівненського міського суду від 03 жовтня 2013 року змінено, зменшено суму пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку з 4 790 190,86 грн. до 1500000 грн., а загальну суму стягнення з 7 161 628 грн. 03 коп. до 4231435,10 грн. ( т. 3 а.с. 195,196).

22 березня 2019 року між Публічним Акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Довіра та Гарантія" було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до ТзОВ "Фінансова Компанія "Довіра та Гарантія" перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № Ф1-08/63858-11- від 11.09.2008 року, додаткової угоди № 1 від 30.10.2008 року до кредитного договору №Ф1-08/63858-110 від 11.09.2008 року та іпотечним договором № 63858-110 від 11.09.2008 року ( ОСОБА_6 ) та договорами поруки № 63858-110/1 від 11.09.2008 року ( ОСОБА_6 ), № 63858-110/2 від 11.09.2008 року ( ОСОБА_8 ), № 63858-110/3 від 11.09.2008 року ( ОСОБА_4 ) (т. 3 а.с.41-50).

22 березня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Довіра та Гарантія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Амбрелла" було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до ТзОВ "Фінансова компанія "Амбрелла" перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № Ф1-08/63858-11- від 11.09.2008 року, додаткової угоди № 1 від 30.10.2008 року до кредитного договору №Ф1-08/63858-110 від 11.09.2008 року та іпотечним договором № 63858-110 від 11.09.2008 року ( ОСОБА_6 ) та договорами поруки № 63858-110/1 від 11.09.2008 року ( ОСОБА_6 ), № 63858-110/2 від 11.09.2008 року ( ОСОБА_8 ), № 63858-110/3 від 11.09.2008 року ( ОСОБА_4 ) (т. 4 а.с. 133-134).

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.06.2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Амбрелла" та ОСОБА_5 , яким продавець, діючи відповідно до ст. 38 Закону України "Про іпотеку" продав, а покупець купив земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Право на продаж вказаного нерухомого майна належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Амбрелла" (іпотекодержателю) на підставі: договору іпотеки № 63858-110 від 11.09.2008 року, посвідченого 11 вересня 2008 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О.С. за реєстровим номером 4648, укладеного 11 вересня 2008 року між ВАТ "Банк Фінанси та кредит" та ОСОБА_6 ; договору відступлення (купівлі продажу) права вимоги, посвідченим 22 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. за реєстровим № 438, укладеного 22 березня 2019 року між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ТзОВ "Фінансова Компанія "Довіра та гарантія"; договору відступлення (купівлі продажу) права вимоги, посвідченим 22 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. за реєстровим № 439, укладеного 22 березня 2019 року між ТзОВ "Фінансова Компанія "Довіра та гарантія" та ТзОВ "Фінансова компанія "Амбрелла" (т. 4 а.с. 143,144).

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.06.2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Амбрелла" та ОСОБА_5 , яким продавець, діючи відповідно до до ст. 38 Закону України "Про іпотеку" продав, а покупець купив житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Право на продаж вказаного нерухомого майна належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Амбрелла" (іпотекодержателю) на підставі: договору іпотеки № 63858-110 від 11.09.2008 року, посвідченого 11 вересня 2008 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О.С. за реєстровим номером 4648, укладеного 11 вересня 2008 року між ВАТ "Банк Фінанси та кредит" та ОСОБА_6 ; договору відступлення (купівлі продажу) права вимоги, посвідченим 22 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. за реєстровим № 438, укладеного 22 березня 2019 року між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ТзОВ "Фінансова Компанія "Довіра та гарантія"; договору відступлення (купівлі продажу) права вимоги, посвідченим 22 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. за реєстровим № 439, укладеного 22 березня 2019 року між ТзОВ "Фінансова Компанія "Довіра та гарантія" та ТзОВ "Фінансова компанія "Амбрелла" (т. 4 а.с. 146,147).

У частині 1 статті 203 ЦК наведено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частина 1 статті 215 ЦК визначає підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини 2 статті 177 СК України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Згідно з частинами 4, 5 статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 44 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 30 березня 2012 року "Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин", згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року N 2402-III " Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

У зв`язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Згідно з частинами 4, 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Для підтвердження проживання однією сім`єю необхідно підтвердити факт ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, піклування та підтримку один одного морально і матеріально.

Верховний суд у постанові від 16 червня 2021 року по справі № 727/7741/16 дійшов висновку, що іпотекодавець, дід малолітньої, не є особою, що замінює її батьків, тобто не зобов`язаний утримувати та забезпечувати малолітню дитину, то суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, що діє в інтересах малолітньої дитини, оскільки для укладення іпотекодавцем оспорюваного іпотечного договору згоди органу опіки і піклування не вимагається.

Таким чином і у справі, що переглядається, будь-яких доказів про те, що на момент укладення іпотечних договорів іпотекодавець - ОСОБА_6 доглядав за малолітньою дитиною або хоча б про те, що ОСОБА_1 та її син проживали однією сім`єю та були об`єднані спільним побутом з іпотекодавцем не надано.

Довідка від 09.09.2008 року, що стосується досліджуваного періоду, містить записи про склад сім`ї у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , де також відсутня інформація про проживання позивачки ОСОБА_1 .

Водночас у записах з будинкової книги по домоволодінню за адресою: АДРЕСА_4 міститься запис про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 з 21.03.2008 року та ОСОБА_4 з 05.08.2003 року, а з будинкової книги по домоволодінню за адресою: АДРЕСА_1 вбачається її зняття з реєстрації за цією адресою 21.03.2008 року.

Станом на 21.03.2008 року питання реєстрації та зняття з реєстрації громадян було врегульовано Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" в редакції від 11.12.2003 року. Статті 6 та 7 Закону передбачали особисте подання заяви про реєстрацію/зняття з реєстрації, паспортного документа та доручення, що посвідчене в установленому порядку, якщо заяву подає представник.

Зміна прописки матері 21.03.2008 року не могла відбутись без її згоди, а враховуючи відмітки в будинкових книгах і без відома іпотекодавця у спірних договорах.

Батько малолітнього був прописаний за адресою АДРЕСА_4 , що не виключає можливості проживання дитини за цією ж адресою, оскільки законодавець не надає перевагу комусь із батьків.

Отже сам факт реєстрації не можливо розцінювати як беззаперечний доказ права малолітнього на користування предметом іпотеки.

Верховний Суд України у справі № 6-1002цс17, скасовуючи ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та залишаючи в силі рішення Апеляційного суду м. Києва, погодився з висновками останнього про відсутність правових підстав для визнання спірного договору іпотеки недійсним, оскільки іпотекодавець, укладаючи договір іпотеки, гарантувала, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та фактично не проживають (не мають права користування) малолітні чи неповнолітні особи, та передача предмета іпотеки в іпотеку не порушує прав та інтересів зазначених осіб; разом з тим, іпотекодавець приховала той факт, що право користування спірним житлом фактично мала неповнолітня дитина, а також, що право неповнолітнього внаслідок укладення цього договору не порушене. Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини.

Досліджуючи оспорювані іпотечні договори від 21.03.2008 року та 11.09.2008 року вбачається, що згідно п. 6.9 іпотекодавець гарантував, що діти до 18 років не зареєстровані, не проживають та не мають права користування предметом іпотеки.

Враховуючи наявність родинних відносин між ОСОБА_4 та позивачами не можна стверджувати про те, що іпотекодавець не знав про народження онука й в разі проживання однією сім`єю за адресою предмета іпотеки, як запевняє позивачка, діяв добросовісно, приховуючи такий факт.

Також позивачі покликались на укладення іпотечного договору від 11.09.2008 року під впливом обману.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 521/16279/15-ц.

В постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 вказано, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Позивачем не надано доказів на підтвердження введення іпотекодавця банком в оману як в суді першої інстанції, так і при розгляді її апеляційної скарги. Посилання позивача на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 30 вересня 2011 року, заяви ОСОБА_4 до банку про заміну боржника в зобов`язанні від 24.06.2014 року не є доказом того, що ОСОБА_6 укладаючи договір іпотеки був умисно введений в оману банком за попередньою домовленістю із ОСОБА_4 .

Договір іпотеки було укладено між сторонами 11 вересня 2008 року з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань перед банком.

Спірний іпотечний договір особисто підписаний ОСОБА_6 . Нас час укладення спірного договору іпотеки волевиявлення іпотекодавця було спрямовано на його укладення, він усвідомлював існування зобов`язання його ж дружини перед банком, розумів наслідки укладення договору іпотеки, про що зокрема свідчать пункти 2, 8.4, 10 договору іпотеки від 11 вересня 2008 року.

Будь-які домовленості з ОСОБА_4 про подальшу заміну предмету іпотеки не можуть бути підставою для визнання іпотечного договору недійсним. Не встановлено, що такі умови взагалі обумовлювались або повідомлялись банку, зокрема, враховуючи те, що заміна предмету іпотеки повинна відбуватись за згодою іпотекодержателя.

Суперечності викликає позиція позивачки, яка стверджує про неотримання коштів ОСОБА_3 та сплата цих коштів на погашення кредитного договору ОСОБА_4 .. Фактично позивачка ставить у вину банку той факт, що заключивши кредитний договір вона свідомо передала кошти ОСОБА_4 для погашення його ж боргових зобов`язань й в цьому вбачає продовження кредитних відносин між банком та ОСОБА_4 . Вказаним сторона намагається надати повторну оцінку обставинам, що встановлені в судовому рішенні Рівненського міського суду від 03.10.2013 року про стягнення кредитної заборгованості і перекласти обов`язок виконання зобов`язання перед банком з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 , та не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дем`яненко Любові Петрівни залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.В. Хилевич