КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2125/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 1 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Нові Жуляни» про захист прав споживачів та стягнення пені за договором,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Нові Жуляни» (далі - ТОВ «ЖК «Нові Жуляни») про захист прав споживачів та стягнення пені за договором.

В обґрунтування позову зазначила, що 18 вересня 2017 року між нею та ТОВ «Крюківщина», яке змінило найменування на ТОВ «ЖК «Нові Жуляни», було укладено договір № 36/ВЗ-2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру, за умовами якого відповідач зобов`язався передати у її власність майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , а на неї покладався обов`язок оплатити ціну таких майнових прав в порядку та на умовах, передбачених договором. Свої обов`язки вона виконала у повному обсязі, сплативши 20 вересня 2017 року відповідачу обумовлену вартість майнових прав на квартиру у розмірі 292 190,43 грн. Сторонами договору також погоджено орієнтовні строки завершення будівництва та введення об`єкту в експлуатацію - 19 березня 2018 року, однак відповідач у даний строк будівництво не завершив, об`єкт в експлуатацію не прийнятий і майнові права на квартиру їй не передані.

Позивач вказала, що пунктом 6.2. договору відповідач передбачив для себе «пільговий період» в межах строку якого та перші три місяці періоду прострочення від орієнтовного строку прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію не вважається порушенням умов договору та взятих на себе відповідачем зобов`язань. Проте відповідач не завершив будівництво об`єкта будівництва в обумовлені строки та не здав його в експлуатацію до граничного строку, який не вважається порушенням договору, зокрема, у строк до 19 червня 2018 року.Оскільки ТОВ «ЖК «Нові Жуляни» не виконало своєчасно зобов`язання у відповідності до пункту 2.4. договору, то на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» він зобов`язаний сплатити їй пеню у розмірі 3 % вартості оплачених послуг за кожний день прострочення, розмір якої за період з 20 червня 2018 року по 11 листопада 2020 року (875 днів) становить 7 669 998,78 грн. У добровільному порядку сторони вирішити спір не можуть, а тому вважала свої права та інтереси як споживача порушеними.

З наведених вище підстав, ОСОБА_1 просила стягнути з ТОВ «ЖК «Нові Жуляни» на її користь пеню відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 7 669 998,78 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 1 березня 2021 року за заявою ТОВ «ЖК «Нові Жуляни» справу за підсудністю передано на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 1 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Тагінцева А.В.звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що сторони під час укладення договору не досягли усіх умов, як передбачено частиною першою статті 638 ЦК України, посилаючись на те, що встановлення орієнтовного строку вказує на невизначеність такої умови як строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Предмет спору полягає не у встановленні істотних умов договору, а у захисті прав споживача та стягненні пені за договором, тобто спір виник у зв`язку із невиконання стороною договору зобов`язань встановлених таким договором. При цьому орієнтовний строк означає те, що відповідач може закінчити будівництво в строк до 19 березня 2018 року або протягом трьох місяців після його настання, однак відповідач не вжив всіх необхідних заходів для виконання своїх обов`язків, чим порушив умови укладеного з позивачем договору. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, опираючись на нормативно-правові акти та законодавство, яке взагалі не відноситься до суті спору та обставин справи. Позивач не просила спонукати відповідача прийняти об`єкт будівництва в експлуатацію, оскільки розуміє, що така компетенція не належить відповідачу та не відноситься до нього. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на договір купівлі продажу майнових прав не розповсюджується положення ЗУ «Про захист прав споживачів», не врахувавши, що участь фізичної особи в будівництві багатоквартирного будинку з метою набуття права власності на квартиру в ньому не є інвестицією в розумінні Закону України «Про інвестиційну діяльність» і у разі виникненняспору щодо виконання зобов`язань за договором про таку участь у будівництві зазначений закон не підлягає застосуванню. Крім того, майнові права, як об`єкт цивільних прав, створюються в процесі будівництва. Відповідач, як замовник будівництва та продавець майнових прав, здійснюючи будівництво об`єкта створює майнові права, які останній і продає. Висновок суду про те, що відповідач має лише передати майнові права, натякаючи на те, що закінчити будівництво не є необхідним, є помилковим. Майнові права в об`єкті будівництва, який не закінчено будівництвом та не введено в експлуатацію, не надають можливість покупцю таких майнових прав (споживачу) задовольнити свої потреби та досягнути споживчої мети задля набуття права власності на квартиру, майнові права на яку позивач (споживач) придбав для особистого проживання та проживання членів сім`ї. Отже, Закон України «Про захист прав споживачів» надає право позивачу стягнути з відповідача пеню у розмірі 3 % вартості оплачених послуг за кожний день прострочення, що складає 7 669 998,78 грн згідно розрахунку, що міститься в матеріалах справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість зроблених судом першої інстанції висновків і безпідставність доводів позивача. Разом з тим, данийвідзив не може бути прийнятий до розгляду апеляційним судом в силу положень статей 126, 360 ЦПК України, оскільки поданий з пропуском строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження і в ньому не порушується питання про поновлення (продовження) такого процесуального строку.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 вересня 2017 року між ТОВ «Крюківщина», яке змінило найменування на ТОВ «ЖК «Нові Жуляни», та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 . Даний договір укладений на виконання Форвардного контракту № 45653-А/3, придбаного покупцем згідно договору № 45653-А/3 купівлі-продажу деривативу від 18 вересня 2017 року, укладеного між позивачем та ТОВ «КУА «Андере Ріхтінген», що діяла від свого імені за рахунок та в інтересах ЗНВПІФ «Акініта» за результатами відкритого аукціону проведеного «Перспектива Коммодіті» від 18 вересня 2017 року.

У відповідності до п. 1.1. договору продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру АДРЕСА_1 та оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 1.3. договору визначено, що предметом договору є майнові права на квартиру, які після прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію реалізуються шляхом реєстрації покупцем права власності в установленому законом порядку. За умови виконання своїх обов`язків за цим договором продавець зобов`язаний передати покупцю документи, необхідні для державної реєстрації права власності на квартиру.

Згідно пункту 1.4. договору майнові права на квартиру за цим договором передаються від продавця покупцю шляхом підписання акту прийому-передачі квартири (як сукупності майнових прав), який є невід`ємною частиною цього договору. Акт прийому-передачі квартири підписується сторонами після прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта будівництва та за умови повного виконання покупцем своїх зобов`язань за цим договором.

В пункті 3.1. договору сторонами було обумовлено, що ціна майнових прав на квартиру на момент підписання договору становить: 292 190,43 грн, в тому числі ПДВ 48 698,40 грн, що еквівалентно 11 141,93 доларів США.

Пунктом 2.4. договору встановлено, що орієнтовний строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію - 19 березня 2018 року. Продавець має право в односторонньому порядку змінити строк будівництва, а також в односторонньому порядку змінити термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва на строк до трьох місяців, і це не буде вважатися порушенням умов цього договору.

За підпунктом 5.2.1. пункту 5.2. договору продавець зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі виконувати свої зобов`язання за договором та виконувати інші функції і обов`язки згідно форвардного контракту.

Пунктом 6.2. договору передбачено, що у разі недотримання орієнтовного строку прийняття об`єкта будівництва понад три місяці від орієнтовного строку прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (пункт 2.4. Договору), продавець сплачує пеню покупцю в розмірі 0,1 % від суми ціни майнових прав на квартиру за кожен день прострочення. За перші три місяці періоду прострочення від орієнтовного строку прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, пеня не нараховується та не сплачується.

Відповідно до п. 4.1. договору цей договір укладається під відкладальною обставиною, якою сторони визнають пред`явлення до виконання форвардного контракту покупцем за відповідним актом (прийому-передачі) пред`явлення до виконання форвардного контракту.

Зі змісту договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 18 вересня 2017 року № № 36/В3-2, укладеного між ТОВ «Крюківщина», яке змінило найменування на ТОВ «ЖК «Нові Жуляни», та ОСОБА_1 , убачається, що сторони не узгодили всі умови вказаного договору.

Зокрема, пунктом 2.4. договору встановлено, що орієнтовний строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію - 19 березня 2018 року. Продавець має право в односторонньому порядку змінити строк будівництва, а також в односторонньому порядку змінити термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва на строк до трьох місяців, і це не буде вважатися порушенням умов цього договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що термін прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру конкретною датою не визначений, замість цього вказана орієнтовна дата, а також те, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правих відносин, склад цивільно-правового порушення зі сторони позивача відсутній. Це виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (пені).

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону, а також узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, які в силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язковими до врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. А згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частина першої статті 638 ЦК України зазначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За положеннями частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Суд першої інстанції вірно вказав, що встановлення орієнтовного строку вказує на невизначеність такої істотної умови як строк прийняття об`єкта будівництва до експлуатації.

Згідно статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк та термін виконання зобов`язання визначений правочином, а саме встановлена орієнтовна дата - 19 березня 2018 року, колегія суддів відхиляє, оскільки строк прийняття об`єкта будівництва до експлуатації в договорі конкретно не визначений, у пункті 2.4. договору зазначена не конкретна, а орієнтовна календарна дата прийняття об`єкта будівництва до експлуатації.

Встановивши, що термін прийняття об`єкта будівництва до експлуатації в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру конкретною датою не визначено, а вказана орієнтовна дата, а також те, що прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правових відносин, склад цивільно-правового порушення зі сторони ТОВ ТОВ «Нові Жуляни» відсутній. Це виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (пені).

Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року у справі № 369/6303/19 (провадження № 61-6531св20), копія якої долучена відповідачем до відзиву на позовну заяву (а.с. 134-142, т. 1).

Аргументи апеляційної скарги про те, що зобов`язання щодо прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію не належить до цивільних відносин, тобто до відносин, за наявності яких передбачена цивільно-правова відповідальність та відповідач, як сторона договору, яка взяла на себе зобов`язання побудувати об`єкт будівництва в обумовлений договором строк та термін, повинна нести відповідальність відповідно до укладеного договору, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

В чинному законодавстві України таке поняття як прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію відсутнє.

Стаття 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Положеннями статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Форма акта готовності об`єкта до експлуатації, форма сертифіката, порядок його видачі, розмір та порядок внесення плати за видачу сертифіката визначаються Кабінетом Міністрів України.

Акт готовності об`єкта до експлуатації підписується замовником, генеральним проектувальником, генеральним підрядником або підрядником (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників), субпідрядниками, страховиком (якщо об`єкт застрахований).

Зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єктів, необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначений Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (з наступними змінами і доповненнями).

Згідно пункту 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

В пункті 4 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів встановлено, що надання (реєстрація), повернення (відмова у видачі) чи скасування реєстрації документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю, визначеними статтею 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Повноваження Держархбудінспекції здійснюються її апаратом. При цьому реєстрація (повернення, скасування реєстрації) декларації щодо об`єктів, які розміщено на території кількох адміністративно-територіальних одиниць та вплив (відповідно до проектної документації) від діяльності яких після прийняття в експлуатацію буде поширюватися на дві і більше адміністративно-територіальні одиниці, здійснюється безпосередньо апаратом Держархбудінспекції, а щодо інших об`єктів - її територіальними органами за місцезнаходженням таких об`єктів.

Так як прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю, то відносини щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить не до цивільно-правових, а до публічно-правових відносин.

В оцінці доводів апеляційної скарги колегією суддів також враховано, що позивач в обґрунтування своїх вимог про стягнення пені за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру посилається на нормичастини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі.

Одним із видів акцесорного зобов`язання є неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення правочину неустойка (пеня, штраф) поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як свідчать матеріали справи, у пункті 6.2. договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру передбачено, що у разі недотримання орієнтовного строку прийняття об`єкта будівництва понад три місяці від орієнтовного строку прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (пункт 2.4. Договору), продавець сплачує пеню покупцю в розмірі 0,1 % від суми ціни майнових прав на квартиру за кожен день прострочення.

Тобто між сторонами була досягнута згода щодо таких істотних умов договору як сплата пені покупцю за настання певних умов і обставин.

Разом з тим, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року, у справі № 369/12096/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ЖК «Нові Жуляни» про стягнення пені за договором купівлі-продажу майнових права на квартиру відмовлено (а.с. 115-128, т. 1).

Зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що предметом судового розгляду були вимоги про стягнення на підставі пункту 6.2. договору з відповідача на користь позивача пені у розмірі 0,1 % від ціни майнових прав на квартиру за кожний день прострочення за період з 20 червня 2018 року по 11 вересня 2019 року у розмірі 130 901,31 грн.

Суди дійшли висновку, що термін прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру конкретною датою не визначений, а вказана лише орієнтовна дата, а також те, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правих відносин, тому склад цивільно-правового порушення зі сторони позивача відсутній, що виключає можливість застосування до відповідача цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення неустойки (пені).

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тагінцев А.В., на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року відмовлено (а.с. 129-133, т. 1).

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

Отже, не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Крім того, преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги представника позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 1 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко