провадження № 22-ц/824/3569/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2020 року по справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради «Київтеплоенерго» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з центрального опалення та постачання гарячої води, 3% річних, інфляційних втрат і судових витрат. В обґрунтування позову вказано, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячої води, які постачає КП «Київтеплоенерго», проте своє зобов`язання з оплати послуг центрального опалення та постачання гарячої води відповідач виконує неналежним чином. Так, станом на 01 серпня 2019 року заборгованість з оплати послуг центрального опалення та постачання гарячої води складає 34 774, 13 грн. - за централізоване опалення і за постачання гарячої води. Посилаючись на те, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань перед КП «Київтеплоенерго» у споживача утворилася заборгованість з оплати послуг, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість з оплати послуг центрального опалення у розмірі 20 075, 96 грн. та постачання гарячої води в розмірі 14 698, 17 грн., 3 % річних - 348, 82 грн. та інфляційну складову боргу, що складає 1 248, 16 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2020 року позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за надані послуги з центрального опалення у розмірі 20 075, 96 грн., за надані послуги з постачання гарячої води в розмірі 14 698, 17 грн., 3 % річних у розмірі 348, 82 грн. та інфляційні втрати у розмірі 1 248, 16 грн., судовий збір 1 921,00 грн.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що апелянт ніколи не був власником чи співвласником, а також ніколи не проживав у квартирі АДРЕСА_1 . У той же час зазначає, що в період часу з 30 липня 2014 року по 30 жовтня 2017 року він був власником квартири АДРЕСА_2 . Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що 30 жовтня 2017 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 продав дану квартиру іншій особі та за день до продажу квартири (29 жовтня 2017 року) знявся із реєстраційного обліку з даної квартири та передав ключі від квартири новому власнику, що підтверджується відміткою в паспорті. Уже 02 листопада 2017 року апелянт зареєстрував місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначає, що на момент передання приміщення новому власнику квартири заборгованості за надання житлово-комунальних послуг саме за його власністю не існувало.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

18 серпня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, направлений позивачем засобами поштового зв`язку 15 серпня 2022 року. У вказаному відзиві позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому просив суд апеляційної інстанції прийняти до уваги, що при поданні позовної заяви до суду були надані належні та допустимі докази заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_4 . Отже, підключення будинку до мереж централізованого опалення та постачання гарячої води свідчить про надання послуг Позивачем. При цьому зазначав, що особовий рахунок (№ НОМЕР_1 ) в КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» закріплено саме за ОСОБА_1 , дана інформація також зазначається в розрахунку заборгованості, що наявний в матеріалах справи №757/48824/19. Крім того, інформація відносно загальної вартості щомісячного платежу, тарифи, кількість споживання послуг міститися в щомісячних квитанціях, які щомісячно надаються споживачам таких послуг. Додатково позивач вказував, що на ім`я відповідача кожного місяця надсилалися платіжні документи, в яких зазначалось: ПІБ, кількість зареєстрованих осіб, тариф, сума до сплати, розмір заборгованості. Натомість, з приводу здійснення неправомірного нарахування заборгованості у справі №757/48824/19 в спірний період відповідач до позивача жодного разу не звертався, а тому як наслідок позивач має право вимагати від відповідача виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг. Крім викладеного, позивач просив суд апеляційної інстанції прийняти до уваги, що в рішенні першої інстанції від 20.03.2020 року у справі №757/48824/19 судом також встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 проживає відповідач, який є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

25 серпня 2022 року на адресу суду надійшли пояснення ОСОБА_1 , надіслані засобами поштового зв`язку 20 серпня 2022 року. У вказаних поясненнях апелянт наголошував на тому, що факт проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 не підтверджено жодними доказами. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що 25 квітня 2016 року між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» та ОСОБА_1 був укладений договір № 90100 (особовий рахунок НОМЕР_2 ) про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню до квартири АДРЕСА_2 . Заборгованість по вказаному рахунку на момент продажу квартири у жовтні 2017 року була відсутня. Натомість відповідач зазначає, що він не має жодного відношення до особового рахунку № НОМЕР_1 .

Окрім того, у вказаних поясненнях апелянт просив стягнути з позивача на користь відповідача понесені ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги та витрати на правову допомогу в розмірі 2 000 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «VarelaAssalinocontrelePortugal», заява № 64336/01).

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки в даній справі ціна позову становить 36 371 грн. 11 коп. і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 проживає відповідач, який є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно з розрахунками позивача, у відповідача станом на 01 серпня 2019 року існує заборгованість по оплаті послуг центрального опалення та постачання гарячої води, яка складає: 20 075, 96 грн. за централізоване опалення, 14 698, 17 грн. за постачання гарячої води.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача доведено обставини, на які той посилається у позовній заяві, а стороною відповідача вони не спростовані.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодних та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Відповідно до пункту 8 зазначених Правил, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно з частиною другою ст. 638 Цивільного кодексу України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною другою ст. 642 Цивільного кодексу України встановлено, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Таким чином, наявність відносин між сторонами, а отже, і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачає гарячу воду, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на прав провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Отже, з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».

Відповідно до частини сьомої ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.

Відповідно до пункту 11 Правил та Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Згідно положень пункту 20 Правил, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до пункту 21 Правил, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання:

- з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства;

- з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Відповідно до пункту 18 Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Згідно з абзацом 1 пункту 30 Правил, споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Таким чином, відповідно до зазначених правових норм споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Виникнення цивільних прав та обов`язків підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги, надсилає споживачу платіжні документи на їх оплату, а споживає здійснює оплату виставлених рахунків.

Враховуючи вищевикладені положення, дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний дійшов висновку про неправильне встановлення судом першої інстанції обставин справи, що призвело до помилково висновку про задоволення позову.

Так, як вбачається з вимог позовної заяви, Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по сплаті спожитих ним послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в квартирі АДРЕСА_1 .

Утім, жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували належність спірної квартири відповідачу або факт наявності у відповідача права користування спірним житлом, укладення між позивачем та відповідачем договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в квартирі АДРЕСА_1 , споживання відповідачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за вказаною адресою позивачем до суду надано не було.

Відомості щодо закріплення за відповідачем особового рахунку № НОМЕР_1 чи проведення періодичної оплати ним спожитих послуг за вказаним особовим рахунком матеріалами справи також не підтверджуються.

Натомість, у матеріалах справи міститься довідка про реєстрацію місця проживання відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_3 з 02 листопада 2017 року по час видачі такої довідки (30 вересня 2019 року № 9453215) (а.с.45). Ідентична інформація щодо місця реєстрації відповідача міститься також і в довідці про реєстрацію місця проживання особи, виданій 02 жовтня 2019 року № 43573602 (а.с.48).

Крім того, відповідачем, на спростування факту споживання ним послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в квартирі АДРЕСА_1 , вказано, що він ніколи не проживав за даною адресою, натомість надано копію договору купівлі-продажу квартири від 30 жовтня 2017 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Окрім того, до письмових пояснень щодо відзиву на апеляційну скаргу апелянтом надано копію договору №90100 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню, укладеного 25 квітня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «КИЇВЕНЕРГО» в особі фахівця з обслуговування клієнтів І категорії (старший) центру з обслуговування клієнтів Печерського району Крайчук Ольги Олександрівни, що діє на підставі довіреності від 23 грудня 2015 року № 91/2015/12/23-1 з однієї сторони та ОСОБА_1 , який є власником квартири АДРЕСА_2 .

Вказані докази, подані апелянтом, є новими та не були предметом розгляду судом першої інстанції.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Так, в апеляційній скарзі апелянт зазначав про те, що він не брав участі в розгляді справи в суді першої інстанції, про дату та час розгляду справи не повідомлявся, а відповідно - не міг подати відзив на позовну заяву і докази на спростування позовних вимог наявні у нього, а також не був присутній при проголошенні судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що апелянт не був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки конверт з копією ухвали про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками повернулися на адресу суду першої інстанції без вручення із зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с.82).

А відтак, колегія суддів вважає за необхідне взяти до уваги нові докази, подані ОСОБА_1 до апеляційного суду, як такі, що не були подані до суду першої інстанції з поважних причин.

Визначена статтею 13 ЦПК України диспозитівність судового процесу передбачає право учасників справи довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, аналіз наведених норм права свідчить про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б доводили обставини, на які останній посилається у позовній заяві. Натомість, стороною відповідача такі обставини спростовані.

Враховуючи, що під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено грубе порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Окрім того, до письмових пояснень апелянтом надано заяву про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат. У вказаній заяві, зокрема, апелянт просив стягнути на його користь з позивача понесені ним судові витрати по справі, а саме: сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги та витрати на отриману правову допомогу по справі в розмірі 2 000 грн.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З урахуванням задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну) грн. 50 коп.- за розгляд справи судом апеляційної інстанції (а.с. 66, 92).

Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частина 1 статті 137 ЦПК України вказує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі № 904/4494/18 передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі №8261216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін.

Розглядаючи заяву апелянта щодо судових витрат на правничу допомогу і долучених доказів на підтвердження судових витрат на правничу допомогу, судом апеляційної інстанції встановлено, що представником відповідача на підтвердження понесених витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції надано: договір про надання правової допомоги від 18 серпня 2022 року; детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом до договору про надання правової допомоги від 18 серпня 2022 року; акт виконаних взаєморозрахунків до договору про надання правової допомоги від 18 серпня 2022 року, копію ордеру.

Враховуючи вказане, відповідачем доведено надання йому адвокатом вказаних послуг в суді апеляційної інстанції.

Заперечень від Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» щодо розміру понесених апелянтом судових витрат на професійну правничу допомогу на адресу суду не надходило.

А відтак, судові витрати апелянта на професійну правничу допомогу в розмірі2 000 грн. 00 коп. підлягають стягненню з підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (код Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 40538421, що знаходиться: м. Київ, пл. І. Франка, буд. 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну) грн. 50 коп. - за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (код Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 40538421, що знаходиться: м. Київ, пл. І. Франка, буд. 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф.Лапчевська

В.А.Нежура