Справа № 753/8956/20 Головуючий 1 інстанція- Сирбул О.Ф.
Провадження № 22-ц/824/2069/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 липня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 16 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна про визнання недійсним договору дарування квартири,-

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 10 вересня 2019 року у справі № 753/19375/18, яке набрало законної сили, задоволено його позов до ОСОБА_5 про стягнення боргу і видано виконавчий лист. 10 грудня 2019 року приватним виконавцем Бердаром М.М. відкрите виконавче провадження ВП № 60839600 з примусового виконання виданого Дарницьким районним судом м.Києва виконавчого листа № 753/19375/18 про стягнення з ОСОБА_5 на його користь боргу в сумі 340000 грн., інфляційних втрат в сумі 35020 грн., 3% річних в сумі 10703 грн., судового збору в сумі 3857,23 грн., витрат на адвоката в сумі 10200 грн., а всього у розмірі 399780,23 грн.

Вказував, що в ході виконавчого провадження було встановлено, що майна за боржником ОСОБА_6 не зареєстровано. Також було встановлено, що між боржником ОСОБА_6 і ОСОБА_3 03 лютого 2010 року було укладено шлюб, а 15 серпня 2011 року за дружиною боржника відповідачкою ОСОБА_3 зареєстрована на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим, приватний виконавець звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_7 . Ухвалою Дарницького районного суду від 14 квітня 2020 року у справі № 753/4096/20 подання приватного виконавця задоволено частково - визначено, що частка боржника ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_2 , загальною площею 60,30 кв.м. (зареєстрованій за ОСОБА_3 , рішення про державну реєстрацію від 15 серпня 2011 року, підстава: договір купівлі-продажу від 30 липня 2011 року), становить 1/2 частину цього майна. Вказана ухвала суду 14 травня 2020 року відправлена на адресу боржника ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та отримана ними 27 травня 2020 року. Однак, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме

- 2 -

майно вже 27 травня 2020 року квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за відповідачем ОСОБА_8 на підставі договору дарування № 1331 від 27 травня 2020 року, за яким ОСОБА_3 за згодою свого чоловіка ОСОБА_5 безоплатно передала у власність належну їй на праві приватної власності квартиру рідному брату ОСОБА_9 .

Посилається, що у результаті таких дій боржникОСОБА_10 виявився без будь-якого майна. Вважає укладений договір дарування від 27 травня 2020 року є фіктивним та таким, що порушує його законні права та інтереси, оскільки дії сторін під час його укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на квартиру, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення у рахунок виконання рішення суду про стягнення з боржника грошових коштів за невиконаним зобов`язанням, що є підставою для визнання договору дарування недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

У зв'язку з наведеним просив визнати недійсним договір дарування квартири від 27 травня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. за № 1331.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 16 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кобилецького В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позовні вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що укладення ОСОБА_3 договору дарування майна зі своїм братом ОСОБА_8 відбулось з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням боржника ОСОБА_7 . При цьому судом не враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц про можливість визнання недійсним правочину на підставі загальних засад цивільного законодавста (п.6 ст.3, ч.3 ст.13 ЦК України), який вчинений на шкоду кредитору з метою уникнення виконання грошового зобов`язання (фраудаторний правочин). Вказує, що відповідач був обізнаний як про розгляд Дарницьким районним судом м.Києва справи № 752/19375/19 за його позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу, так і справи № 753/4096/20 за поданням приватного виконавця про визначення частки майна боржника ОСОБА_7 . Окрім того, підприємницька діяльність боржника ОСОБА_5 зареєстрована у спріній квартирі АДРЕСА_2 . Наведене у сукупності підтверджує наявність у відповідачів умислу на укладення фіктивного правочину з метою уникнення відповідальності щодо повернення грошових коштів. Судом проігноровано той факт, що ОСОБА_3 в силу положень ст.60 СК України була лише співвласником квартири з ОСОБА_6 який має перед ним боргові зобов`язання.

Відповідач ОСОБА_10 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Третя особа приватний нотаріус КМНО Верповська О.В. подала відзив на апеляційну скаргу, зазначивши про невідповідність змісту апеляційної скарги вимогам ст.356 ЦПК України, оскільки на її думку апеляційна скарга не містить посилань на те, в чому полягає незаконність судового рішення.

Решта учасників правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

- 3 -

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кобилецький В.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Дарницького районного суду м.Києваяк незаконне.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Бурлаченко Н.М. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідачка ОСОБА_3 напередодні розгляду, тобто 25 липня 2022 року, електронною поштою подала до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням в країні воєнного стану та високою загрозою для життя і здоров`я людей, перебуванням її за межами України.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки відповідачки ОСОБА_3 з таких міркувань.

По-перше, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено Указом Президента України № 341/2022 від 17 травня 2022 року до 24 серпня 2022 року. Водночас введення военного стану на території України не є перешкодою для діяльності органів держави (за виключенням окупованих територій), в тому числі судів.

По-друге, Київський апеляційний суд функціонує у звичному режимі. В апеляційному суді мається обладнане приміщення (укриття) цивільного захисту, до якого у випадку оголошення стану повітряної тривоги прибувають працівники суду і відвідувачі для убезпечення їх життя і здоров`я, про що розміщене відповідне оголошення. Про стан повітряної тривоги у м.Києві відбувається оголошення за допомогою гучного зв`язку, яким обладнане кожне приміщення апеляційного суду, в тому числі зали судових засідань. Наведене свідчить про відсутність перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, в тому числі усунення загроз їх життю.

По-третє, відповідачка ОСОБА_3 не була позбавлена можливості порушити перед судом клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з дотриманням положень ст.212 ЦПК України, що узгоджується із правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду: від 08 липня 2021 року у справі № 675/1538/19 та від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17.

По-четверте, апеляційний суд враховує, що це вже повторна заява відповідачки ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи. Попередня заява апеляційним судом була задоволена. При цьому, посилаючись на бажання взяти участь в судовому засіданні, відповідачка жодного разу протягом більш як дворічного розгляду справи не з`являлася до суду, не ознайомлювалася з матеріалами справи, що на думку суду свідчить про нещирість її доводів взяти особисто участь у розгляді справи. Також, відповідачка не подавала ні відзив на позов, ні відзив на апеляційну скаргу, хоча як вбачається зі справи вказані документи були нею отримані.

По-п`яте, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на

- 4 -

справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дана справа не знаходить свого вирішення більше півтора року, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду, причиною чого в тому є відкладення розгляду справи в апеляційному суді за клопотанням відповідачів.

З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачки ОСОБА_3 , а вказані у її заяві про відкладення розгляду причини неявки визнати неповажними.

Щодо відповідача ОСОБА_4 , то судова повістка повернулася із відміткою пошти, що особа за даною адресою не знаходиться, що у свою чергу відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається врученням судової повістки.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 10 вересня 2019 року у справі № 753/19375/19 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 340000 грн., інфляційні втрати у розмірі 35020 грн., 3% річних у розмірі 10703 грн., витрати на оплату судового збору в розмірі 3857,23 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 10200 грн.

Постановою приватного виконавця Бердаром М.М. від 10 грудня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 60839600 з примусового виконання виконавчого листа № 753/19375/19, виданого 29 листопада 2019 року Дарницьким районним судом м.Києва, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 боргу в розмірі 340000 грн., інфляційних втрат у розмірі 35020 грн., 3% річних у розмірі 10703 грн., витрат на оплату судового збору в розмірі 3857,23 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 10200 грн., а всього 399780,23 грн.

- 5 -

Також, судом встановлено, що боржник ОСОБА_10 із 03 лютого 2010 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , в період якого подружжя на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2011 року придбало квартиру АДРЕСА_3 , яка була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 .

У зв'язку із тим, що вказана квартира є спільним майном подружжяприватний виконавець Бердар М.М. звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 14 квітня 2020 року подання приватного виконавця задоволено частково, визначено частку боржника ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 у розмірі 1/2 частини квартири.

Окрім того, судом встановлено, що 27 травня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Верповською О.В., у відповідності до якого ОСОБА_3 безоплатно передала у власність (дар) своєму брату ОСОБА_4 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_4 прийняв цей дар, та набув право особистої приватної власності.

Вказаний договір укладався за згодою чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , яка засвідчена приватним нотаріусом під час укладення договору та про що вказано у п.16 цього договору.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю тих обставин, що договір дарування квартири суперечить положенням закону та не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

При цьому суд виходив з того, що позивач не надав суду доказів фіктивності оспорюваного договору дарування квартири, який укладався його сторонами свідомо, з метою безоплатної передачі майна обдарованому, без будь-яких умов та застережень, а воля сторін цього договору була спрямована на встановлення цивільно-правових відносин. Укладаючи договір дарування, ОСОБА_3 не мала будь-яких боргових зобов`язань перед позивачем і як власник квартири мала право вільно розпоряджатися своїм майном.

Також, суд керувався відсутністю доказів щодо обізнаності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про наявність заочного рішення Дарницького районного суду м.Києва від 10 вересня 2019 року та відкритого на виконання цього рішення виконавчого провадження, а також про існування ухвали Дарницького районного суду м.Києва від 14 квітня 2020 року щодо визначення частки боржника ОСОБА_5 у спільному майні, і як наслідок відсутністю підстав вважати, що відповідачі при укладенні договору дарування діяли умисно, з метою приховати майно від звернення на нього стягнення за зобов`язаннями власника.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки, вирішуючи спір, суд допустив порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Зосередившись виключно на наявності чи відсутності ознак фіктивності оспорюваного правочину, та прийшовши до вірних висновків про відсутність ознак фіктивності оспорюваного договору дарування, суд в достатній мірі не врахував підстави позову, не врахував правові висновки Верховного Суду у спірних правовідносинах та невірно застосував норми матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлені вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу в тому числі як, укладеного з метою приховання належного відповідачу ОСОБА_12 об`єкта нерухомого майна у вигляді

- 6 -

квартири та уникнення стягнення на це майно в рахунок погашення боргу за кредитним договором, який визначений на підставі рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 08 червня 2012 року, яке набрало законної сили, і перебуває на виконанні.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (ст.20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (ч.4 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження»). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.ч.2 та 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України).

Отже, закон не виключає визнання недійсним правочину, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника і пов`язаного із зловживанням правом, на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Суд першої інстанції при вирішенні спору наведеного не врахував. Як і не врахував те, що зазначення позивачем певної правової норми, а саме ст.234 ЦК України, наведеної в обгрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки під підставами позову згідно ст.175 ЦПК України слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги щодо захисту прав, у даній справі - укладення відповідачем договору з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може змінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини, і застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

При цьому висновки суду про те, що відповідачка ОСОБА_3 як власник спірної квартири мала повне право самостійно розпоряджатися своїм майном згідно ст.57 СК України та ст.ст.317, 319 ЦК України не грунтуються на вимогах закону.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у шлюбі та є їх спільною сумісною власністю, а отже ОСОБА_10 є співвласником даної квартири і має на неї такі ж права як і дружина.

За таких обставин розпорядження цією квартирою, в тому числі її відчуження, згідно

- 7 -

приписів ч.2 ст.369 ЦК України ч.ч.1 та 3 ст.65 СК України має відбуватися за взаємною згодою подружжя незалежно від того на чиє ім`я зареєстровано право власності на квартиру. За відсутності нотаріально посвідченої згоди одного з подружжя на відчуження нерухомого майна, інший з подружжя не має права на укладання такого договору. Підтвердженням чого є отримання нотаріусом письмової згоди ОСОБА_5 на укладення його дружиною ОСОБА_3 договору дарування спірної квартири і про що зазначено у п.16 догвоору дарування.

Тобто в даному випадку має місце в тому числі відчуження майна належного боржнику ОСОБА_13 .

Це ж стосується посилань суду у рішенні на відсутність у ОСОБА_3 будь-яких боргових зобов`язань перед позивачем, що на думку суду свідчить про правомірність оспорюваного договору дарування, які є необгрунтованими з викладених вище підстав, оскільки суд не врахував, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_14 і позивач як кредитор боржника ОСОБА_5 претендує на задоволення свої вимог за рахунок належного боржнику майна у вигляді частини цієї квартири.

Помилковість висновків суду потягла невірне встановлення обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Окрім того, колегія суддів не може погодитися із висновками суду про відсутність підстав вважати, що відповідачі при укладенні договору дарування діяли умисно, з метою приховати майно від звернення на нього стягнення за борговими зобов`язаннями співвласника, оскільки не були обізнані про наявність заочного судового рішення щодо стягнення боргу та відкритого на його виконання виконавчого провадження, а також про наявність ухвали суду щодо визначення частки боржника ОСОБА_5 у спільному майні.

Такі висновки суду є помилковими з наступних підстав.

За положеннями ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст. 509 ЦК України), якими в тому числі є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 13 вересня 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_15 грошові кошти у розмірі 490000 грн. строком до 30 липня 2018 року. Протягом 2017-2018 років ОСОБА_10 здійснив часткове погашення боргу на загальну суму 150000 грн.Решта коштів в сумі 340000 грн. в добровільному порядку не повернута.Вказані обставини встановлені рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 10 вересня 2019 року, яке набрало законної сили і яким стягнуто борг із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 .

Отже, зобов`язання щодо повернення боргу виникли між ОСОБА_1 як кредитором і ОСОБА_6 як боржником на підставі правочину, тобто укладеного між ними договору позики, а не на підставі рішення суду, як помилково вважав суд, оскільки судове рішення це констатація факту порушення прав кредитора у зобов`язанні та необхідності їх судового захисту.

А відтак обізнаність чи необізнаність боржника ОСОБА_5 про судове рішення та його послідуюче виконання не має правового значення, оскільки вирішальним є виникнення правовідносин за договором позики і намагання боржника уникнути сплати боргу.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідач ОСОБА_10 був обізнаний про розгляд Дарницьким районним судом м.Києва справи № 753/19375/19 за

- 8 -

позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, оскільки неодноразово належним чином повідомлявся судом про розгляд, відзиву на позов не подав, а надав заяву про відкладення розгляду справи.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до помилкових висновків про недоведеність вимог та неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.15, ч.ч.1-2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі у спосіб визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України).

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний

- 9 -

правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення ст.234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Такий правочин завжди укладається умисно. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що під час розгляду справи не доведено наявність підстав, передбачених ст.234 ЦК України для визнання недійсним оспорюваного договору дарування як фіктивного.

В той же час апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що саме на суд покладено обов'язок надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц. Зокрема у п.7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постанові від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни

- 10 -

предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту та не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 17 березня 2021 року у справі № 299/396/17).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч.ч.2 та 3 ст.13 ЦК України при здійсненні свої прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити парва інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку).

Боржник, який має невиконані (непогашені) боргові зобов`язання за договором, або у відношенні якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та проти якого розпочате виконавче провадження по його стягненню, і який дає письмову згоду на відчуження спільного майна іншим співвласником цього майна на підставі безоплатного договору дарування, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки погоджує укладання договору дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України).

Такі правові висновки містяться у наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 зазначено, що в юридичній науці та судовій практиці договори, дії та бездіяльність осіб, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами. Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам. Фраудаторний правочин укладається боржником у період проведення виконавчого провадження з метою виведення свого майна з-під стягнення (п.п.47,48,51).

Наведеніправові висновки Верховного Суду сформованіряді постанов.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до

- 11 -

зловживання правом.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) тощо.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 757/33392/16, де Верховний Суд вказав, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Судом встановлено, що 13 вересня 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_15 грошові кошти у розмірі 490000 грн. строком до 30 липня 2018 року. Протягом 2017-2018років ОСОБА_10 здійснив часткове погашення боргу на загальну суму 150000 грн.Решта коштів в сумі 340000 грн. в добровільному порядку не повернута.

З огляду на невиконання боржником ОСОБА_6 умов договору позики ОСОБА_1 звернувся до суду і заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 10 вересня 2019 року у справі № 753/19375/19, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 340000 грн., інфляційні втрати у розмірі 35020 грн., 3% річних у розмірі 10703 грн., витрати на оплату судового збору в розмірі 3857,23 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 10200 грн.

Виданий на підставі вказаного рішення Дарницьким районним судом м.Києва виконавчий лист № 753/19375/19 від 29 листопада 2019 року про стягнення боргу з ОСОБА_5 перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця Бердаром М.М., виконавче

- 12 -

провадження ВП № 60839600.

Отже, судом незаперечно встановлено, що відповідач ОСОБА_10 має непогашені боргові зобов'язання щодо повернення позичених коштів перед ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, зміст якого суперечить ЦК України, апеляційний суд враховує, наступне:

1) на час укладання оспорюваного договору дарування відповідач ОСОБА_10 мав непогашені боргові зобов`язання щодо повернення позичених коштів перед ОСОБА_1 ;

2) відповідач ОСОБА_10 як співвласник квартити АДРЕСА_2 дав нотаріально посвідчену письмову згоду дружині на відчуження квартири 27 травня 2020 року саме після подачі до нього позову про стягнення боргу за договором позики, про який він був обізнаний, та після ухвалення судом рішення про задоволення такого позову та після відкриття виконавчого провадження з примусового виконання;

3) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором;

4) майно відчужене на підставі безоплатного договору;

5) майно відчужене на користь фізичної особи, яка є близьким родичем, а саме братом дружини боржника.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач ОСОБА_10 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки його згода та послідуюче відчуження майна, яким він володів спільно із дружиною, відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його частку як боржника.

Відповідно, договір дарування, вчинений відповідачем в період наявності непогашеного боргу, підтвердженого судовим рішенням на стадії його примусового виконання, внаслідок якого відповідач перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правові висновки Верховного Суду у постановах: від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17).

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким за згодою боржника ОСОБА_5 його дружина відчужила нерухоме майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Колегією суддів враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна у відношенні відповідача ОСОБА_5 мав місце непогашений борг за договором позики, кредитором ініційований судовий спір та наявне судове рішення про стягнення боргу, а отже відповідач є боржником по відношенню до позивача щодо повернення грошових коштів.

Встановлено, що на момент надання ОСОБА_6 своїй дружині нотаріально посвідченої письмової згоди на відчуження квартири відповідач очевидно та поза всяким розумним сумнівом був обізнаний як про факт неповернення ним коштів за договором позики, так і про ініціювання кредитором ОСОБА_1 судового позову про повернення боргу, а також про наявність судового рішення про стягнення з нього боргу і про відкриття виконавчого провадження, а тому міг передбачати негативні для себе наслідки задоволення цих позовних вимог. Отже, оспорюваний правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_15 , тобто всупереч інтересам позивача, що

- 13 -

вказує на наявність умислу приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_5 , під час існування у нього боргових зобов`язань, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2 , укладеного 27 травня 2020 року між відповідачами.

Аналогічні висновки щодо обгрунтованості визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, сформовані у цілому ряді постанов Верховного Суду та є усталеними.

Так у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17ц Верховний Суд, скасовуючи судові рішення про відмову у задоволенні позову про визнання договору дарування квартири недійсним та ухвалюючи нове про задоволення вимог, зазначив, що боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову ПАТ «Піреус Банк» про стягнення заборгованості, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК).

У постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 619/82/19 Верховний Суд, скасовуючи судові рішення про відмову у задоволенні позову про визнання договору дарування будинку недійсним та ухвалюючи нове про задоволення вимог, зазначив, щооспорюваний правочин був укладений з метою уникнення відповідача звернення стягнення на належне йому майно, тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу обох сторін правочину приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності відповідача під час існування майнового спору за його участю як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду, що у свою чергу є підставою для визнання договору дарування недійсним як фраудаторного на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України).

У постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 Верховний Суд, змінюючи мотивувальну частину постанови суду апеляційної інстанції про визнання недійсним договору дарування частки квартири, зазначив, що апеляційний суд вірно встановив, що оспорюваний договорів дарування укладений між відповідачами з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів, а тому підлягає визнанню недійсним. Разом з тим апеляційний суд помилково вказав, що цей договір є фіктивним, оскільки обдарована зареєструвала за собою право власності на 1/3 частку квартири та відчужила це майно за договором купівлі-продажу. Тому постанову апеляційного суду у частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним договору дарування слід змінити в мотивувальній частині, а саме, що договір визнаний недійсним як вчинений на шкоду кредитору (фраудаторний договір).

Упостанові від 17 березня 2021 року у справі № 299/396/17 Верховний Суд, змінюючи мотивувальну частину постанови судуапеляційної інстанції про визнання недійсними договорів дарування будинку і присадибної ділянки, вказав, що апеляційний суд, встановивши, що боржник відчужив майно на підставі договорів дарування на користь свого

- 14 -

сина після виникнення у нього зобов`язання із поверненням позики, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив договори дарування, які порушують права кредитора та які направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника, зробив обґрунтований висновок про визнання договорів недійсними. Разом із тим апеляційний суд помилково вказав, що ці договори є фіктивними, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Тому постанову апеляційного суду у частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним договору дарування слід змінити в мотивувальній частині, встановивши, що договір дарування визнається недійсним як вчинений на шкоду кредитору (фраудаторний договір).

Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_10 був справжнім власником спірної квартири, оскільки був зареєстрований в ній і здійснював за цією адресою підприємницьку діяльність, колегія суддів відхиляє як бездоказові.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 про те, що спірна квартира АДРЕСА_2 є особистою власністю його дружини ОСОБА_3 , яка як її власник мала повне право самостійно розпоряджатися своїм майномзгідно ст.57 СК України та ст.ст.317, 319 ЦК України не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презупцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності, допустимості та достовірності (ст.ст.77-79 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12,81 ЦПК України).

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у шлюбі та є їх спільною сумісною власністю. Відповідачем ОСОБА_10 презумпція спільності майна подружжя не спростована, оскільки не надано суду жодних доказів, що квартира не є спільним майном подружжя.

Спростуванням таких доводів в тому числі є дії нотаріуса щодо отримання письмової згоди ОСОБА_5 на укладення його дружиною ОСОБА_3 договору дарування спірної квартири і про що зазначено у п.16 договору дарування.

Доводи відзиву про недоведеність обізнаності відповідачів про наявність заочного судового рішення щодо стягнення боргу та відкритого на його виконання виконавчого провадження, а також про наявність ухвали суду щодо визначення частки боржника ОСОБА_5 у спільному майні, що виключає умисел у вчиненні правочину, безпідставні, бо як вище вказувалося не мають правового значення, оскільки вирішальним є виникнення правовідносин за договором позики і намагання боржника уникнути сплати боргу.

Представником відповідача ОСОБА_5 адвокатом Бурлаченко Н.М. заявлене клопотання про зупинення провадження до закінчення перегляду в апеляційному порядку судового рішення у справі № 753/4096/20 за поданням приватного виконавця про визначення частки майна боржника у спільному майні, яке судом відхилене як необгрунтоване.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ЦПК України викладено в новій редакції.

- 15 -

В тому числі законодавець більш детально врегулював підстави зупинення судом провадження у справі. Зокрема, якщо за попередньою нормою (п.4 ч.1 ст.201 ЦПК в редакції до 15 грудня 2017 року) підставою зупинення провадження була неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої, то згідно п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) окрім зазначення про можливістьзупинення провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі, зоконодавець вказав, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Отже, за змістом указаної норми підставою зупинення провадження у справі є виключно об`єктивна неможливість встановлення судом обставин (фактів), які є предметом судового розгляду, та їх оцінку, без вирішення іншої справи.

Як вбачається із матеріалів даної справи, предметом спору є визнання недійсним правочину як фраудаторного. В іншій цивільній справі № 753/4096/20 розглядається подання приватного виконавця на стадії виконання рішення про визначення частки майна боржника у спільному майні. За таких обставин колегії суддів вважає, що наявність подання приватного виконавця на стадії виконання судового рішення не має правового значення для вирішення спору в даній справі, оскільки дозволяє суду на підставі зібраних доказів встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що договір дарування майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, укладений на шкоду кредитору підлягає визаннню недійсним у цілому (правоа позиція Верховного Суду у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (сторони договору дарування, який визнається недійсним) витрати позивача по оплаті судового збору за подачу позову і апеляційної скарги, а також витрати позивача на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволитичастково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 16 квітня 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким позов задоволити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 27 травня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського

- 16 -

нотаріального округу Верповською О.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1331.

Стягнути із ОСОБА_3 (зареєстрована: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 (зареєстрований: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 ) по 16001 гривень з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: