ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 521/6712/21

Апеляційне провадження №22-ц/813/756/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Полякова Ігоря Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 25 листопада 2021 року, постановлену під головуванням судді Тополевої Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних заяв та заяви про забезпечення позову

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа:орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів.

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Одночасно із позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Поляков І.В., звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надавати їй можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожен будній день з 18 год. до 21год. та кожний вихідний день з 09 год. до 21 год., без присутності батька.

Заяву, зокрема, мотивовано тим, що після розірвання шлюбу на підставі рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29 жовтня 2020 року, дочка сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилась проживати разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , у звичній та приємній для дитини обстановці.

18 липня 2021 року відповідач викрав дитину та позбавляє матері до теперішнього часу навіть бачитись з дочкою, не зважаючи на потребу дитини у такому спілкуванні.

Зазначає, що свою поведінку відповідач обґрунтовує виключно надуманими приводами та власним бажанням особистої помсти колишній дружині.

Вказує, що таке обмеження її прав здійснюється з метою вирішення спору за позовом ОСОБА_2 до неї на свою користь, створення в дитини хибного уявлення про матір, спотворення та знищення існуючих стійких психоемоційних зв`язків між матір`ю та дитиною, маніпулювання постійним та безальтернативним впливом на дитину батька та його родини, яке має явно негативне ставлення до неї. Викладені обставини не просто ускладнять виконання судового рішення у справі, порушують рівні із батьком права матері дитини на вільне спілкування з дитиною, а у випадку, обґрунтованого визначення місця проживання дитини з матір`ю, ще й створюють реальну загрозу для нанесення дитині психологічної травми у вигляді розірвання стосунків із матір`ю до постановлення рішення у справі.

Ураховуючи викладене, представник ОСОБА_4 просив забезпечити позов.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 25 листопада 2021 року справи об`єднані в одно провадження.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 25 листопада 2021 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції керувався ч.ч.1-2 ст.149, п.3ч.1ст.150 ЦПК України, роз`ясненнями, що містяться у п.4 та п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» та виходив з того, що прохальна частина заяви містить вимоги щодо визначення способу участі у вихованні дитини, при цьому предмет позову даної справи стосується визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. За таких обставин, суд дійшов висновку про невідповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати представник ОСОБА_1 адвокат Поляков І.В., позовним вимогам.

Доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Поляков І.В. просить ухвалу суду скасувати та задовольнити заяву про забезпечення позову суду у повному обсязі.

Неправильність судового рішення суду першої інстанції обґрунтовано порушенням норм процесуального права та не врахування судом першої інстанції практики як Європейського суду з прав людини, так і Верховного Суду.

Правом відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та третя особа не скористалися.

Про дату, час та місце розгляду справи учасники судового процесу повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справу на іншу дату з поважних причин не подавали, що відповідно до правил ч.2ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції, який дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зміні, з викладенням його мотивувальної та резолютивної частин в редакції цієї постанови з таких підстав.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, однак вважає неправильними мотиви, викладені в оскаржуваній ухвалі.

З точки зору класифікації судових спорів стосовно виховання дитини як вимоги про визначення місця проживання дитини, так і вимоги про визначення графіку (часу і місця) побачення дитини з кожним із батьків належать до категорії спорів стосовно дитини у широкому розумінні, проте різняться за способом судового захисту.

Так, судове рішення про визначення місця проживання дитини прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька).

Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

Отже, висновок суду першої інстанції про невідповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати представник ОСОБА_4 , позовним вимогам, зроблено з неправильним застосування норм матеріального права.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини повинен вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

У ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 ст.9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Вказані норми міжнародного права кореспондуються із положеннями ст. 141 СК України, відповідно до якої мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, та із положеннями частини третьої статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", в якій вказано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст.157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до ч.4ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою "MAMCHUR v. UKRAINE", № 10383/09, § 100).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою "HANT v. UKRAINЕ", № 31111/04, § 54).

Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні "Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії" від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У постанові від 25 листопада 2020 року у справі №760/15413/19 (провадження № 61-9164св20) Верховний Суд виклав такий висновок щодо застосування заходів забезпечення позову у справі про визначення місця проживання малолітніх дітей: "колегія суддів звертає увагу на те, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, Верховний Суд вважає за необхідне застосування заходу забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову".

"Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю" (постанови Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц (провадження № 61-1153св17), від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19 (провадження № 61-10859св20), від 17 травня 2021 року у справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21)).

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини, проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Разом з цим, апеляційний суд звертає увагу, що положеннями ч.ч.4,5 ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору. Такий висновок може бути наданий як на запит сторони у справі, так і на виконання вимог ухвали суду про його витребування, зокрема і для вирішення питання забезпечення позову.

Зазначений висновок має важливе значення для вирішення процесуального питання про забезпечення позову, у тому числі з огляду на співмірність заходів забезпечення позову, які просить представник ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, однак при цьому неправильно застосував норми матеріального права в частині обґрунтування такої відмови.

Також колегія суддів вважає за потрібне роз`яснити ОСОБА_1 , що вона не позбавлена права повторно звернутися до суду із заявою про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Полякова Ігоря Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити задовольнити частково.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2021 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, а в іншій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 жовтня 2022 року.

Головуючий

Судді: