РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2022 року

м. Рівне

Справа № 562/4369/18

Провадження № 22-ц/4815/424/22

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 законним представником якого є ОСОБА_4 , третя особа: орган опіки та піклування Здолбунівської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Здолбунівського районного суду з позовом в якому просила суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, ухвалити рішення яким усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві приватної власності будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

У будинку вона проживає разом з своєю сім`єю. Також в будинку проживає відповідач ОСОБА_4 разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В будинку зареєстровано місце проживання лише неповнолітнього ОСОБА_3 . Відповідачі не є членами її сім`ї та проживають у будинку проти її волі, покликаючись на реєстрацію в ньому неповнолітнього. Проживання відповідачів в належній їй квартирі змушує її нести додаткові витрати на утримання будинку. Крім того відповідачі перешкоджають їй вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 листопада 2021 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 належним їй на праві приватної власності будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 вважає, що рішення суду підлягає скасуванню як незаконне з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Вказує, що визнана судом першої інстанції обставина належності ОСОБА_1 будинковолодіння по АДРЕСА_1 є недоведеною.

Також зазначає, що з моменту укладення шлюбу між матір`ю позивачки та відповідачем 05.12.2003 року він став членом її сім`ї в розумінні ст. 405 ЦК України, а з 07.12.2004 року - дня народження дитини у шлюбі членом сім`ї став також брат ОСОБА_3 . Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 безперервно проживали у вказаному будинку, отже не втратили права користування цим житлом. Таким чином, судом не було застосовано до спірних правовідносин статтю 405 ЦК України

Стверджує, що в мотивувальній частині рішення не зазначено яким чином відповідачами, а особливо неповнолітнім ОСОБА_3 порушені, не визнаються або оспорюються права, свободи чи законні інтереси позивачки.

Вважає, що судом першої інстанції було порушено права людини, встановлені ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також права дитини, встановлені Конвенцією про права дитини, оскільки при ухваленні рішень не була приділена першочергова увага якнайкращому забезпеченню інтересів дитини для проживання з батьком.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалась.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого 03.10.1996 р. державним нотаріусом Здолбунівської державної нотаріальної контори Чайковською А.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2-1709, ОСОБА_5 , за згодою ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах їх доньки, подарував для своєї дочки ОСОБА_7 (позивачка) незакінчений будівництвом житловий будинок, що знаходився за адресою АДРЕСА_1 , готовність якого склала 73% (а.с.110).

Відповідно до ст.77,78 діючого на той час КпШС України, передбачалась роздільність майна дітей і батьків. Якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування.

Як встановлено в судовому засіданні, в подальшому, матір`ю позивачки було завершено будівництво житлового будинку і на початку 2000 року позивачка ОСОБА_1 з матір`ю ОСОБА_6 переїхали проживати у вказаний будинок.

05 грудня 2003 року матір позивачки уклала шлюб з відповідачем по справі ОСОБА_4 і змінила прізвище на ОСОБА_8 та в яких ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 .

З 2005 по 2017 роки позивачка проживала у сім`ї своєї баби ОСОБА_9 , а в спірному будинку зі своєю сімє`ю проживала мати позивачки ОСОБА_10 , ОСОБА_4 та їх син ОСОБА_3 .

Згідно рішенням № 53 від 18 квітня 2007 року виконавчим комітетом Богдашівської сільської ради Здолбунівського району ОСОБА_10 було надано дозвіл на будівництво сараю, літньої кухні, гаража розміром 5х13 м. за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 95).

Розпорядженням Богдашівського сільського голови від 06 березня 2009 року ОСОБА_7 надано дозвіл на зміну поштової адреси з в АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 (а.с.94).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 померла.

Доказів, що за її життя будь-яке нерухоме майно на подвір`ї за згаданою адресою було оформлене на ОСОБА_10 та зареєстровано в установленому законом порядку, по справі не надано. Зустрічних вимог відповідачами з приводу нерухомого майна в даному провадженні не заявлялось та не доводилось перед судом, тому твердження ОСОБА_4 про право на спадкування 27% нерухомості не заслуговує на увагу.

Після смерті матері позивачка разом з сім`єю переїхала проживати у вказаний будинок єдиним власником якого вона є. (а.с.125).

Згідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно зі ст.41 Конституції України та ст.ст.319,321,391 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

З цього випливає, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сім`ї якого вони є.

Сторони по справі спільно не проживали, не були пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, позивачка ще в 2012 році створила свою сім`ю, тому з огляду на норми ст.3 та 4 Сімейного Кодексу України, відповідачі в справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї власника спірного будинку.

Верховний Суд України в листі від 01.03.2015р. «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2014 р.», вказав на те, що аналіз норм ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. З припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Покійна ОСОБА_10 , тобто мама позивачки не була власником чи співвласником спірного б. АДРЕСА_1 , а була лиш користувачем цього будинку.

Отже, права ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , на користування житловим будинком є похідними від прав ОСОБА_10 на цей будинок, які вже припинились.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі N 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Вказане вище відповідає висновкам, що викладені у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 645/8985/15-ц, від 15.08.2018 у справі № 595/1271/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 720/1210/16-ц, від 16.09.2019 у справі № 760/26492/14-ц.

Враховуючи, що відомостей, які б дали підстави вважати, що ОСОБА_10 набула права власності на житловий будинок матеріли справи не містять, то, як наслідок, вона мала діяти лише в інтересах своєї на той час неповнолітньою доньки (позивачки), а не в своїх інтересах та не мала права надавати дозвіл користуватися будинком іншим особам без відповідного рішення органів опіки і піклування, якого матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Будь-яких угод між відповідачами в справі та власником спірного домоволодіння не укладалось.

Відповідно до абзацу 4 ч.3. ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», для реєстрації місця проживання, особа або її представник подає органу реєстрації документи, що підтверджують право на проживання в житлі.

Факт та законність проживання та реєстрації відповідача та його дитини в згаданому будинку, без дозволу його власника на той час, відповідач в справі не довів.

Отже, згідно статей 98, 99 ЖК України, відповідачі в справі є тимчасовим мешканцями, самостійного права на займане житло не набули незалежно від тривалості проживання, які на вимогу власника не виселились із займаного будинку, а тому підлягають виселенню.

Слід зазначити, що відповідачі мають власне житло. ОСОБА_4 є співвласником 1/3 частини кв. АДРЕСА_2 (а.с.120). ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_3 (а.с.14).

Висновок органів опіки і піклування про недоцільність перереєстрації та виселення неповнолітнього ОСОБА_3 , оскільки це зменшить та обмежить права неповнолітнього, не заслуговує на увагу, оскільки він не мотивований (а.с.116-118).

При вирішенні спорів, щодо дітей, всі повинні керуватись якнайкращими інтересами дитини.

Однак при складенні висновку не враховано, що в позивачки є також двоє неповнолітніх різностатевих дітей, які проживають разом з татом та мамою (позивачкою) в одній кімнаті належного їй будинку, а неповнолітній ОСОБА_3 має окрему кімнату, як і його тато, в спірному будинку, що їм не належить.

У даному випадку вбачається диспропорція прав користувачів будинку над правами власника та членів її сім`ї, зокрема, закріплених у ст. 47 ЖК України, норми жилої площі в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу.

Обов`язок забезпечити неповнолітньому ОСОБА_3 належні умови проживання покладені законом на батька ОСОБА_4 , а не на ОСОБА_1 , яка хоч і є для нього сестрою, але він не є членом її сім`ї.

Проживання відповідачів в будинку, що їм не належить порушує не тільки право ОСОБА_1 вільно та на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном, а також спричиняє їй додаткові витрати в утриманні будинку та порушує житлові права її та членів її сім`ї.

Посилання ОСОБА_4 , як в відзиві на позов так і в апеляційній скарзі на норму ст.47 Конституції України в даному спорі є безпідставним.

Конституційне право на житло не оспорюється.

Однак, з огляду на наявність у відповідачів свого власного житла, їх право на користування житлом в спірному будинку за своїм обсягом не може бути більшим, ніж право власності власника будинку та превалювати над ним.

За таких обставин, використання відповідачами житла в спірному будинку є свідомим порушенням прав позивачки.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а зводяться до незгоди із ухваленим у справі судовим рішенням. Зазначені в апеляційній скарзі обставини, які апелянт вважає порушеннями норм процесуального права не є такими, оскільки вони не призвели до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 жовтня 2022 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук