Справа № 456/3811/22
Провадження № 2-н/456/458/2022
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

09 листопада 2022 року місто Стрий

Суддя Стрийського міськрайонного суду Львівської області Шрамко Р. Т. , розглянувши заяву Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, -

в с т а н о в и в:

Стягувач КП «Дрогобичводоканал» 08.11.2022 звернувся до суду із заявою у порядку наказного провадження, в якій просить видати судовий наказ про стягнення на його користь з боржника ОСОБА_1 , 28515,67 грн. заборгованості за послуги з водопостачання через дворову водозбірну колонку та сплачений судовий збір.

Відповідно п.3 ч.3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додається копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.

За правилами цивільного процесуального законодавства, заява про видачу судового наказу за формою та змістом повинна відповідати статті 163 ЦПК України. Заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

В даному випадку заявник послався на ту обставину, що заборгованість за послуги з водопостачання нарахована на ім`я ОСОБА_1 , однак не надав суду доказів того, що договір про надання послуг було укладено безпосередньо з цією особою.

Як встановлено зі змісту поданої заяви та доданих до неї письмових доказів, а саме: копії розрахунку нарахування та оплати за послуги з водопостачання та водовідведення за 2021-2022 становиться не зрозумілим, коли саме виникла заборгованість у ОСОБА_1 . Дана обставина позбавляє можливості суддю перевірити строк позовної давності на час фактичного звернення до суду.

Згідно з ч.1 ст.257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Відповідно до Узагальнення Верховного Суду України Практики розгляду судами цивільних справ у наказному провадженні поняття та характеристика письмової форми правочину регламентується нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Суди по-різному розуміють зміст поняття правочин, вчинений у письмовій формі . Деякі суди помилково вважають достатнім доказом наявності правочину будь-які письмові дані про наявність боргу. Правильною вбачається практика тих судів, що, передусім, вимагають надання заявником власне договору, підписаного сторонами. Трапляються випадки, коли власник (наймач) квартири або будинку фактично проживає у квартирі або будинку, споживає послуги з тепло-, водопостачання, водовідведення тощо, але письмового договору з ним постачальники цих послуг не укладали. Фактично заборгованість утворюється, але її не можна вважати такою, що ґрунтується на правочині, вчиненому у письмовій формі. Її розміри та підстави виникнення повинні встановлюватися судом у позовному провадженні. Тому суди в таких випадках правильно відмовляють у видачі судового наказу.

Згідно з п.2 ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

З аналізу змісту положень ч. 3 ст. 58 ЦПК України вбачається, що повноваження уповноважених осіб юридичних осіб на звернення до суду та можливість вчинення ними процесуальних дій у порядку самопредставництва можливий у разі визначення їх прав діяти від імені юридичної особи у відповідному документі, що визначає їх правовий статус (закон, положення про орган, структурний підрозділ, трудовий договір (контракт), посадова інструкція тощо).

Як визначено у ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

В частинах 1, 3 статті 62 ЦПК України зазначено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, серед іншого, довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Беручи до уваги, викладені вище норми цивільного процесуального закону, суд приходить до висновку, що повноваження представника, який підписує заяву про видачу судового наказу повинні бути підтверджені в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 58 ЦПК України в порядку самопредставництва або адвокатом.

Судом встановлено, що на підтвердження повноважень представника начальника підприємства Шагала Р. до заяви про видачу судового наказу не долучено жодних документів, відповідно до яких інтереси КП «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради довірено йому представляти.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011 року «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» передбачено, що питання наявності спору про право вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Крім того, заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги (п.13 такої постанови).

Із змісту заяви про видачу судового наказу вбачається відсутність договірних відносин між сторонами, оскільки відсутнє покликання на відповідний договір та до заяви такий не долучений. Крім того, заявником не представлено доказів, що підтверджують обставини, на які покликається заявник.

За таких обставин, вважаю, що заявнику слід відмовити у прийнятті заяви про видачу судового наказу та роз`яснити останньому його право звернутися до суду з такими вимогами у позовному провадженні.

Керуючись ст. ст. 163, 165 ЦПК України, -

ухвалив:

Відмовити Комунальному підприємству «Дрогобичводоканал» у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з водопостачання через дворову водозабірну колонку.

Копію ухвали про відмову у видачі судового наказу надіслати стягувачу, у порядку, передбаченому у ст. 272 ЦПК України, для відома.

Ухвала, в силу положень ч. 2 ст. 261 ЦПК України, набирає законної сили з моменту її підписання суддею, однак може бути оскаржена заявником у строк подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Ухвала може бути оскаржена через Стрийський міськрайонний суд Львівської області до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Р. Т. Шрамко