Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2022 року місто Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Волошиній А.М.,

за участю: представника відповідача - адвоката Воловика К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

У С Т А Н О В И В:

В листопаді 2019 р. позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути із відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 111 254,70 грн., що виникла станом на 30.10.2019 р.

Позов обґрунтований тим, що між АТ «КБ «Приватбанк» та відповідачем 05.02.2018 року було укладено кредитний договір № б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 83 000,00 грн. Підписання вищевказаного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь - якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.п. 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на вказаному банківському сайті, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Умов та Правил надання банківських послуг. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, - позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. У разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом: згідно з п. 2.1.1.12.2.1 Умов та правил Клієнт сплачує Банку проценти в подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування; відповідно до п. 2.1.1.12.6.1. Умов та правил Клієнт сплачує Банку пеню, яка розраховується згідно «Тарифів Банку» на час порушення зобов`язання та може змінюватись у відповідності до п. 1.1.3.2.4. Умов та правил. Відповідач своєчасно позивачу грошові кошти не повернув, відсотки за користування кредитом не сплатив, внаслідок чого станом на 30.10.2019 року утворилась вказана заборгованість у розмірі 111 254,70 грн., з яких: 83 800,00 грн. - заборгованість за кредитом; 21 680,67 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 30000,00 грн. - заборгованість за пенею; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 5 274,03 грн. - штраф (процентна складова). У подальшому Позивач збільшив розмір позовних вимог (заява від 08.02.2022 року) та просив стягнути заборгованість в розмірі 122 755,37 грн., яка складається: 83 800,00 грн. - заборгованість за кредитом; 38 955,37 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 02.01.2020 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представником відповідача було подано відзив, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що не має боргових зобов`язань перед позивачем, а вимоги Позивача є безпідставними. Свої заперечення Відповідач обгрунтовував, зокрема відсутністю правових підстав для вимог Позивача з причини, що долучена Позивачем Анкета-Заява не містить жодної інформації, що стосується кредитного договору, його умов; Позивач не надав жодного доказу в підтвердження видачі кредитної картки, відкриття банківського рахунку або законності призначення кредитного ліміту Відповідачеві; Відповідачу не надавались для ознайомлення в письмовій формі «Умови» та «Тарифи», що прямо підтверджено зазначеним в Анкеті-заяві; жодних інших документів, окрім Анкети-Заяви, Відповідач не підписував; Відповідач не був ознайомлений з «Умовами» і «Тарифами» до укладення кредитного договору, протилежні докази відсутні. Дані документи викладені незрозумілою та недоступною для споживача мовою. Позивач надав роздруківки Витягу з «Умов» та «Тарифи», які не містять підтвердження їх дії в наданій редакції в момент підписання Анкети-Заяви; практика Верховного суду підтверджує неможливість прийняття роздрукованих «Умов» та «Тарифів» як доказів щодо умов та порядку кредитування. Окрім цього Відповідач заперечував щодо належності доказу «розрахунку заборгованості», який на його думку має низку спірних моментів, що вказують на його помилковість, та взагалі, виходячи із практики Верховного суду, не може бути достатнім доказом для стягнення кредитної заборгованості без наявних первинних документів. До того ж, Відповідач наголошував, що ним фактично повернута сума отриманих коштів за тілом кредиту, шляхом поповнення на цю суму банківської картки, що відповідає позиції судової практики.

Представником позивача було подано відповідь на відзив, в якому сторона позивача зазначає, що зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах та Правилах та Тарифах, що за змістом ст. 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору. Також позивач зазначає, що банком надані всі докази, які підтверджують факт укладення кредитного договору та наявність невиконаних кредитних зобов`язань: копія кредитного договору, розрахунок заборгованості, копія паспорта Відповідача, виписка по рахунку. Також позивач посилається на факт ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами з урахуванням його письмового свідчення про це на Анкеті-заяві. Позивач наголошує на активному користуванні кредитним рахунком з боку відповідача, що свідчить, що відповідачеві видано картку, відкрито картрахунок, що відповідач користувався грошима і часткового сплачував заборгованість за договором. Також позивач надає пояснення щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, перевищення кредитного ліміту, строку дії картки, порядку погашення заборгованості та нарахування штрафів. Позивач зазначає, що відповідачем не доведено відсутність заборгованості, а тому вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Подана позивачем заява свідка збігається за змістом із відповіддю на відзив позивача.

Представником позивача подано до суду клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи, зокрема, виписки по картковому рахунку, витягу з Умов та Правил та наказу про їх затвердження, довідки про зміну умов кредитування, довідки про видані картки.

Представником відповідача було подано заперечення, в якому викладено заперечення щодо поданих позивачем відповіді на відзив та клопотання про долучення доказів. Так, відповідач заперечує щодо приєднання до матеріалів справи доказів, долучених позивачем клопотанням від 21.01.2021 року, оскільки ці докази подано з пропуском строку, визначеного ч. 8 ст. 83 ЦПК України. Щодо форми кредитного договору відповідач зазначає, що таким можуть вважатись лише сукупність документів, які підписані сторонами відповідно до ст. 207 ЦК України, в той час як підписана була лише Анкета-заява. Також відповідач наголошує на нікчемності доданих позивачем Умов і Правил, які є роздруківкою з його власного веб-сайту, та наголошує на неознайомленні з його умовами відповідача до підписання Анкети-заяви. Відповідач зазначає, шо заборгованість за тілом кредиту ним в повному обсязі погашена, оскільки періодично здійснювалось поповнення картки в значних сумах (50 000 грн, 70 000 грн., 100 000 грн.), що перевищує тіло кредиту. Також відповідач зазначає, що саме на позивача покладено обов`язок доказувати наявність та законність заборгованості, а тому посилання позивача щодо цього безпідставні.

В лютому 2022 року позивачем подано клопотання з проханням продовжити прооцесуальний строк на подання пояснень, пояснення та клопотання про збільшення позовних вимог разом із новим розрахунком заборгованості. При цьому збільшується розмір заборгованості за відсотками, яку просить позивач стягнути з відповідача, але сума заборгованості зменшується на розмір штрафів, від стягнення яких позивач відмовляється. Остаточна сума заборгованості, яку просить стягнути позивач становить 122 755,37 грн.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог закону, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені в поданих раніше письмових процесуальних документах.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов таких висновків.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 05.02.2018 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 83 000,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок

Відповідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями ч.1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як зазначено позивачем в позовній заяві підписуючи Анкету-заяву відповідач ніби підтвердив, що ця заява разом з Умовами та Правилами та Тарифами, складає між ним і банком Договір про надання банківських послуг.

При цьому, як можна встановити з матеріалів справи та не заперечено сторонами, відповідачем було підписано лише Анкету-заявку. Отже, інші документи не були підписані з боку відповідача та не можуть вважатись частиною договору. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Відтак, зважаючи, що зазначені Умови та Правила надання банківських послуг не підписані відповідачем, суд не може їх прийняти до уваги як належні докази домовленості сторін про істотні умови договору. Крім того, Тарифи банку, які були надані позивачем також не містять підпису відповідача.

Згідно з наданим банком 03.02.2022 року розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 03.02.2022 року становить 122 755,37 грн., яка складається: 83 800,00 грн. - заборгованість за кредитом; 38 955,37 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 05.02.2018 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні й інші істотні умови, які повинні бути визначені в кредитному договорі і на які, як встановлені, посилається позивач.

В Анкеті-заяві не зафіксовано розмір наданого кредитного ліміту, ні порядок його зміни (збільшення або зменшення), ні строк дії кредитного договору чи кредитної картки, ні умови погашення кредиту, в тому числі, але не обмежуючись, розмір мінімального щомісячного платежу, ні розмір процентів, які нараховуються за користування кредитними коштами, ні перелік та розмір штрафних санкцій (штрафу, пені), які нараховуються за порушення термінів виконання зобов`язань, ні взагалі факт видачі клієнту кредитної картки, а не дебетової.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив (з урахуванням останніх вимог від 03.02.2022 року) у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальником), стягнути складові його повної вартості, зокрема проценти за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Тарифів банку» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, сплати неустойки (пені, штрафів) тощо, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Окрім цього, суд звертає увагу, що виходячи з підписаної відповідачем Анкети-згоди, не можна встановити, що до нього було доведено зміст діючих на той момент Умов, Правил та Тарифів, які позивач вважає частиною кредитного договору. Так, в Анкеті-згоді (а.с. 9) зазначено, що Клієнт отримав Умови і правила шляхом самостійного роздрукування з веб-сайту банку - прим. Тобто буквальне тлумачення зазначеного твердження свідчить про те, що презюмується, що Відповідач сам роздруковує дані документи і ознайомлюється з ними.

Відтак до суду не подано жодних доказів, які б свідчили, що Позивач був ознайомлений із Умовами та правилами і Тарифами в момент підписання Анкети-заяви чи мав можливість їх роздрукувати, знаходячись в приміщенні банку.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (21.06.2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (02.06.2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Окрім цього, умови кредитного договору (фактично це «Умови» і «Тарифи», про які йшлось вище) повинні бути зрозумілі споживачам, тобто їх повинно бути викладено доступною для пересічного споживача мовою. Дане правило передбачене ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів». В свою чергу, як можна свідчити з додатків до позовної заяви, «Умови», які додав позивач, викладені складною професійною мовою, яка, очевидно, є незрозумілою для пересічного споживача.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосування норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05.02.2018 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

А тому з врахуванням встановленого в судовому засіданні суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитними коштами.

До того ж, на підтвердження власних вимог, 21.01.2021 року позивачем було подано клопотання про долучення додаткових доказів, зокрема, виписку по картковому рахунку.

Ознайомившись із вказаним клопотанням, суд відхиляє дані докази як такі, що подані з пропуском строку, визначеного законодавством.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, законодавство чітко встановлює строк для позивача для подачі доказів до суду. Однак всупереч законодавчим нормам, без жодної аргументації, позивач подав їх до суду більш ніж через рік після подання позовної заяви. Жодних клопотань про неможливість подання даних доказів раніше та з проханням встановити додатковий строк на їх подання до суду не надходило.

Відтак дані докази судом не приймаються та не враховуються, як такі, що подані з пропуском встановленого законодавством строку відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України.

Виходячи із зазначеного, єдиним доказом, яким позивач обгрунтовує заборгованість, що виникла у відповідача, є розрахунок заборгованості, який подавався одночасно з поданням позовної заяви та 03.02.2022 року (з урахуванням зміненого розміру позовних вимог).

Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 30.01.2018 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 161/16891/15-ц дійшов до висновку про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Виходячи із зазначеного, лише банківські виписки по картковому рахунку Відповідача вважаються належним доказом, який може бути підставою для стягнення заборгованості. Однак вони не були надані Позивачем (був наданий лише табличка з назвою «Розрахунок»), а, отже, позовні вимоги, які грунтуються виключно на розрахунку, як документу довільної форми, створеному позивачем власноручно, є безпідставними та необгрунтованими.

Повертаючись до Постанови Верховного Суду від 03.07.2019 року, про яку зазначалось вище, Велика Палата Верховного Суду вказала, що за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, АТ «КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З урахуванням зазначеної позиції Великої Палати Верховного Суду АТ «КБ «Приватбанк» має право виключно на повернення сум фактично отриманих коштів.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту, суд враховує наступне.

Як встановлено судом та заявлено позивачем при поданні позовної заяви, відповідачеві було надано кредит у розмірі 83 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Тобто кошти лише в межах цієї суми могли бути надані відповідачеві банком.

Аналогічна сума в розмірі 83 800 грн. заявляється позивачем до стягнення відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог та розрахунку від 03.02.2022 року, як «заборгованість за кредитом».

В свою чергу, як визнано обома сторонами, частково протягом часу дії договору відповідачем здійснювалось погашення заборгованості шляхом поповнення кредитної картки.

Так, у відповіді на відзив Позивач наводить один із таких платежів у розмірі 16 560 грн. від 22.10.2018 року.

В свою чергу у запереченні, відповідач теж наводить низку платежів, які здійснювались в рахунок погашення кредитної заборгованості, зокрема: 27.02.2018 року - на 100 000 грн.; 28.02.2018 року - на 41 000 грн.; 12.03.2018 року - на 100 000 грн.; 15.03.2018 року - на 70 000 грн.; 29.03.2018 року - на 50 000 грн.; 05.04.2018 року - на 52 000 грн.; 17.04.2018 року - на 50 000 грн.; 20.04.2018 року - на 101 000 грн.; 20.04.2018 року - на 100 000 грн.; 03.05.2018 року - на 100 000 грн.; 07.05.2018 року - на 100 000 грн.; 14.05.2018 року - на 101 000 грн.; 16.05.2018 року - на 102 000 грн.; 23.05.2018 року - на 50 000 грн..

У зв`язку з некоректністю розрахунку, поданого позивачем, оскільки розрахунок взагалі не містить графи, в якій зазначались би розміри коштів, які вносились відповідачем на погашення, суд не може встановити загальний розмір даних коштів.

При цьому, суд погоджується із позицією відповідача, що ним погашено заборгованість по тілу кредиту («заборгованість по кредиту»), адже розмір заборгованості по кредиту становить 83 800 грн., а відповідачем наведено сім операцій по рахунку, відповідно до яких надходження в рахунок погашення кредитної заборгованості становили по 100 000 грн. або більше кожна, що очевидно перевищує розмір заборгованості по кредиту, яка заявляється позивачем.

Сума заборгованості за тілом кредиту не перевищує суму внесених відповідачем коштів в рахунок повернення кредитних коштів, а тому заборгованість по тілу кредиту не підлягає стягненню, оскільки відповідачем повернута сума фактично отриманих коштів. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідачем, як боржником у кредитному зобов`язанні, вжито всіх заходів щодо належного виконання зобов`язання перед позивачем.

За нормою частини 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В свою чергу позивачем не доказано наявність заборгованості по кредиту у відповідача. Як і взагалі не визначено, із чого вона складається, оскільки найменування такого платежу відсутнє в Умовах та Правилах, що подані до суду.

Враховуючи той факт, що саме на позивача покладено обов`язок доказування тих обставин на які він посилаєтеся, зокрема і розміру заборгованості, яку він просить стягнути на його користь, суд відхиляє вимоги позивача в цій частині.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки не доведені в судовому засіданні.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють. В контексті зазначеного, суд звертає увагу на наступне.

Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (від 09.12.1994 № 18390/91), вказав, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція) не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

В рішенні «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005) Суд також звернув увагу на те, що ст. 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, відповідно до ст.141 ЦК України не підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір.

На підставі викладеного, ст.ст.11, 16, 614, 626, 627, 634, 638, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 76-81, 89, 95, 133, 139, 141, 223, 229, 258, 259,263-265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У позові Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - Акціонерне товариство «Комерційний банк ПРИВАТБАНК» (місцезнаходження за адресою: 01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1-Д; );

Відповідач - ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 )

Суддя Н. М. Ларіонова