справа № 753/5510/21 головуючий у суді І інстанції Трусова Т.О.
провадження № 22-ц/824/8468/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», поданою представником - адвокатом Білиновою Анастасією Вікторівною, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне відшкодування витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, в сумі 22 000 грн.

Позов обґрунтований тим, що 29.04.2018 року у м. Києві на вул. Харківське шосе, 121 з вини водія автомобіля «ДЕУ» д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої отримав механічні пошкодження автомобіль «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_3 і який належить на праві власності ОСОБА_4 . Керований ОСОБА_1 автомобіль належить на праві власності ОСОБА_2 . Цивільно-правова відповідальність при використанні автомобіля винуватця дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант» відповідно до полісу АМ/1616735 з лімітом відповідальності в розмірі 100 000 грн. 07.05.2018 року представником потерпілого направлено до страхової компанії заяву про страхове відшкодування. 24.07.2018 року між ТДВ СК "Альфа-Гарант" та потерпілим відповідно до ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було укладено угоду про розмір страхового відшкодування та сплачено на користь власника автомобіля «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_2 страхове відшкодування в розмірі 22 000 грн. А отже, у позивача відповідно до положень статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникло право на подання до страхувальника та водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду регресного позову.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року у задоволенні позову Страхової компанії «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», через представника - адвоката Білинову Анастасію Вікторівну, подало апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт наголошує на тому, що відповідно до постанови Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року по адміністративній справі № 753/8220/18 судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перед виїздом не перевірив і не забезпечив технічно справний стан транспортного зособу, що призвело до відриву заднього колеса, яке, в свою чергу, пошкодило автомобіль «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_2 . При цьому зазначає, що ОСОБА_1 свою вину визнав. Апелянт вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, взявши під сумнів законність та обґрунтованість постанови Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року по адміністративній справі № 753/8220/18. Переконаний, що до ТДВ СК «Альфа-Гарант» у порядку регресу перейшло право вимоги до відповідачів. Вважає, що положення ст. ст. 1166, 1187 Цивільного кодексу України також вказують на солідарну відповідальність як водія так і власника транспортного засобу, яким завдана шкода.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

22 серпня 2022 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому відповідач 2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. При цьому зазначає, що з наявних матеріалів справи не встановлено, що саме стало причиною відриву колеса. ОСОБА_2 вважає, що вимоги позивача є безпідставними, зі слів відповідача 1, останній ретельно стежив за технічним станом автомобіля, тому в діях ОСОБА_1 відсутні ознаки порушень Правил дорожнього руху. Відповідач 2 наголошує на тому, що клопотання про проведення експертизи для встановлення причини відриву колеса стороною позивача до суду не подавалися. Окрім того, вважає, що позовні вимоги до неї є необґрунтованими, оскільки п. 2.3.а. Правил дорожнього руху зобов`язує саме водія, а не страховика чи власника транспортного засобу слідкувати за технічним станом автомобіля.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки в даній справі ціна позову становить 22 000 грн. 00 коп. і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.03.2018 року цивільно-правова відповідальність при використанні автомобіля винуватця дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант» відповідно до полісу АМ/1616735 з лімітом відповідальності в розмірі 100 000 грн. на строк з 26.03.2018 по 25.03.2019 (а.с. 10).

29.04.2018 сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП) за участю автомобілів «ДЕУ» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .

Відповідач 1 є особою, винною у цій дорожньо-транспортній пригоді, що встановлено постановою судді Дарницького районного суду м. Києва від 13.06.2018 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 23).

До позивача із заявою про виплату страхового відшкодування звернувся власник автомобіля «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_4 (а.с. 21).

24.07.2018 року між ТДВ «СК «Альфа-Гарант» та потерпілим ОСОБА_4 було укладено угоду про розмір страхового відшкодування та сплачено на користь власника автомобіля «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_2 страхове відшкодування в розмірі 22 000 грн. (а.с. 32-35).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів правомірність стягнення майнової шкоди з відповідачів, а у спірних правовідносинах обов`язок відшкодування завданих збитків закон покладає на страховика, а отже, вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди суд визнав необґрунтованими і недоведеними.

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може, виходячи з такого.

Страхування ? це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речову право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використанням, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Відповідно до статті 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Підпунктом «г» пункту 38.1.1 частини 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоду (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).

Апеляційним судом встановлено, що на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність при використанні автомобіля винуватця дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант» відповідно до полісу АМ/1616735 з лімітом відповідальності в розмірі 100 000 грн. на строк з 26.03.2018 по 25.03.2019 (а.с. 10).

24.07.2018 між ТДВ «СК «Альфа-Гарант» та потерпілим ОСОБА_4 було укладено угоду про розмір страхового відшкодування та сплачено на користь власника автомобіля «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_2 страхове відшкодування в розмірі 22 000 грн. (а.с. 32-35).

Крім того, Дарницьким районним судом м. Києва постановою від 13 червня 2018 року в справі № 753/8220/18 встановлено, що ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.3 «А» Правил дорожнього руху України, відповідальність за яке передбачена статтею 124 КУпАП, а саме, перед виїздом не перевірив і не забезпечив технічно справний стан транспортного засобу, що призвело до відриву заднього лівого колеса, яке в свою чергу пошкодило автомобіль «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_2 , що рухався у зустрічному напрямку. Під час розгляду адміністративного матеріалу ОСОБА_1 визнав себе винним у вчинені правопорушення та скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Вказане судове рішення набрало законної сили та не оскаржувалося у апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи стосовної якої ухвалена ця постанова, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, постанова Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року в справі № 753/8220/18 щодо встановлених судом обставин є обов`язковою при розгляді даної справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування шкоди в порядку регресу відповідачем ОСОБА_1 є помилковими, оскільки позивачем надано суду докази, які підтверджують невідповідність технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху та наявності причинного зв`язку між цією невідповідністю та наслідками у вигляді дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами, відповідач як особа, винна в дорожньо-транспортній пригоді, притягнутий до адміністративної відповідальності, страховик сплатив страхове відшкодування, отже, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно з підпунктом «а» пункту 2.3 Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу.

З указаного вбачається, що суд першої інстанції не звернув увагу, що вказані обставини, встановлені постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, свідчать, що дорожньо-транспортна пригода є безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання автомобіля «Деу» д.н.з. НОМЕР_1 існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що Страхова компанія «Альфа-Гарант» має право регресної вимоги про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, до ОСОБА_1 як водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, оскільки у безпосередньому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди перебуває наявність винних дій (бездіяльності) відповідача, що проявляються у порушенні Правил дорожнього руху, які спричинили пошкодження транспортного засобу «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_2 , а саме дій (бездіяльності), внаслідок яких під часу руху у автомобіля «ДЕУ» д.н.з. НОМЕР_1 відірвалось заднє ліве колесо.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постановах від 05 червня 2019 року в справі № 742/3364/17 (провадження № 61-3210св19), від 20 листопада 2019 року в справі № 357/11181/17 (провадження № 61-41671св18), від 06 травня 2020 року в справі № 330/630/19 (провадження № 61-2445св20).

Поряд з цим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до власника транспортного засобу - ОСОБА_2 , зважаючи на таке.

Згідно з пунктом 2.3 (а) Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу.

А відтак, п. 2.3(а) Правил дорожнього руху зобов`язує саме водія, а не страховика чи власника транспортного засобу слідкувати за технічним станом автомобіля.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки ОСОБА_1 керував автомобілем «ДЕУ» д.н.з. НОМЕР_1 на відповідній правовій підставі, тобто за згодою з ОСОБА_2 , то у позивача відсутні правові підстави щодо стягнення солідарно з відповідачів страхового відшкодування у порядку регресу.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, враховуючи, що під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.

Окрім того, апелянтом - позивачем заявлено вимогу про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат. У вказаній заяві, зокрема, апелянт просив стягнути на його користь з відповідачів понесені ним судові витрати по справі, а саме: сплачений судовий збір за подання позову 2 270 грн. та можливої апеляційної скарги і витрати на отриману правову допомогу по справі в розмірі 4 000 грн. У апеляційній скарзі апелянт просив провести перерозподіл судових витрат.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, з відповідача ОСОБА_1 на користь апелянта підлягає стягненню 1 135 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1 702,50 грн., що становить 50% сплаченого судового збору за розгляд справи судом.

Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частина 1 статті 137 ЦПК України вказує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі № 904/4494/18 передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі №8261216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін.

Розглядаючи заяву апелянта щодо судових витрат на правничу допомогу і долучених доказів на підтвердження судових витрат на правничу допомогу, судом апеляційної інстанції встановлено, що представником відповідача на підтвердження понесених витрат на правову допомогу в розмірі 4 000 грн. надано: витяг з договору про надання правової допомоги від 14 травня 2019 року; детальний розрахунок та опис робіт (наданих послуг) від 09 квітня 2020 року виконаних адвокатом до договору про надання правової допомоги; акт приймання передачі виконаних взаєморозрахунків до договору про надання правової допомоги, завдання-доручення до договору, копію платіжного доручення від 12 вересня 2019 року, копію свідоцтва та ордеру адвоката.

Враховуючи вказане, апеляційний суд дійшов висновку, що апелянтом доведено належними та допустимими доказами надання йому адвокатом вказаних послуг.

Заперечень від відповідачів щодо розміру понесених апелянтом судових витрат на професійну правничу допомогу на адресу суду не надходило.

А відтак, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, 50% судових витрат апелянта на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант».

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», подану представником - адвокатом Білиновою Анастасією Вікторівною - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» у рахунок відшкодування шкоди в порядку регресу 22 000 (двадцять дві тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 1 135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) грн. та судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 1 702 (одна тисяча сімсот дві) грн. 50 коп., а всього - 2 837( дві тисячі вісімсот тридцять сім) грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» витрати на правову допомогу в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

У частині позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_2 - рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова