Житомирський апеляційний суд
Справа №283/1418/21 Головуючий у 1-й інст. Хомич В. М.
Категорія 66 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 283/1418/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Малинської міської ради Житомирської області, про визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 1 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Хомич В.М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що з 2 березня 2002 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 13 липня 2003 року на ім`я останньої виданий ордер на право зайняття квартири АДРЕСА_1 .

Позивач також вказує, що 21 листопада 2007 року виконавчим комітетом Малинської міської ради Житомирської області видано свідоцтво про право власності, відповідно до якого він, його дружина та її син ОСОБА_3 набули право власності на зазначене житло.

Оскільки він не мав наміру приватизувати це житло й питання щодо приватизації не було з ним узгоджене, він змушений був звернутися до суду з метою захисту своїх прав. Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 19 липня 2011 року вказане свідоцтво про право власності на житло було визнано незаконним.

Також зазначає, що рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 27 грудня 2011 року шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано.

На підставі рішення Малинського районного суду Житомирської області від 3 вересня 2012 року між ним та його колишньою дружиною встановлено порядок користування спірною квартирою. Зокрема, ОСОБА_2 виділено в користування кімнату площею 12 кв.м., а йому виділено у користування кімнату площею 16,8 кв.м. Коридор, туалет, ванну кімнату ,кухню та балкон залишено у їхньому спільному користуванні.

ОСОБА_6 стверджує, що хоча судом й був встановлений порядок користування, відповідачі з 2003 року не проживають у цій квартирі та обрали інше місце проживання. Він зареєстрований та проживає за вказаною адресою, сплачує комунальні послуги та утримує житло в належному стані. На даний час він має намір використати своє право на приватизацію даної квартири, у зв`язку з чим змушений звернутися до суду з метою захисту свого права.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 1 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування кімнатою площею 16,8 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 454 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою, та ухвалити в цій частині нове судове рішення,- про задоволення цих позовних вимог.

Окрім того, просить змінити рішення в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , визнавши його таким, що втратив право користування усією квартирою АДРЕСА_1 .

Зокрема, зазначає, що в судовому порядку питання щодо встановлення порядку користування спірною квартирою ОСОБА_3 не вирішувалось. Відтак, суд безпідставно зазначив що він втратив прав користування лише кімною площею 16,8 кв.м.

Також вважає, що рішення суду про встановлення порядку користування спірною квартирою для ОСОБА_2 має лише формальний порядок, оскільки вона не проживала та не проживає у цьому житловому приміщенні та забезпечена іншим житлом.

Апеляційну скаргу на вказане рішення також подано ОСОБА_3 , який просить скасувати рішення в частині визнання його таким, що втратив право користування кімнатою площею 16,8 кв.м. у вказаній квартирі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач не надав суду доказів того, що він порушує його житлові права. Вказує, що ніколи не був членом сім`ї позивача, який проживав у кімнаті площею 16,8 кв.м., а в кімнаті площею 12 кв.м. проживав він та його мати ОСОБА_2 .

Дослідивши матеріаи справи, колегія суддів приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 з 2 березня 2002 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2

13 липня 2003 року на ім`я ОСОБА_2 виданий ордер на право зайняття сім`єю у складі трьох осіб ( вона, чоловік ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 ) квартири АДРЕСА_1 .

21 листопада 2007 року виконавчим комітетом Малинської міської ради на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 19 липня 2011 року зазначене свідоцтво про право власності на житло визнано незаконним.

Цим же рішенням визнано незаконними рішення виконавчого комітету Малинської міської ради про приватизацію квартири АДРЕСА_1 та наказ Малинського виробничого комунального житлово-ремонтного експлуатаційного підприємства №31 від 3 вересня 2007 року в частині приватизації зазначеної квартири.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 27 грудня 2011 року шлюб між позивачем та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно з рішенням Малинського районного суду від 3 вересня 2012 року між позивачем та його колишньою дружиною встановлено порядок користування спірної квартирою.

Зокрема, ОСОБА_1 виділено в користування кімнату площею 16,8 кв.м., а ОСОБА_2 виділено в користування кімнату площею 12 кв.м.

Коридор, туалет, ванну кімнату, кухню та балкон залишено у їх спільному користуванні.

Як встановлено судом, відповідчі не проживають у спірній квартирі. ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_2 . Місце реєстрації ОСОБА_3 зазначено: АДРЕСА_3 .

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано положеннями глави 2 ЖК УРСР.

Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сім`ї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням ( статя 65 ЖК УРСР).

Згідно із положеннями частини 1 статті 71, статті 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що рішенням суду встановлено порядок користування спірною квартирою між колишнім подружжям й позивач позбавлений можливості ставити питання про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування цим житлом. Тобто, відповідачка реалізувала своє право на виділення їй у користування відповідної частини цього житла й набула самостійного статусу наймача даної квартири.

Водночас, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування кімнатою площею 16,8 кв.м. у вказаній квартирі.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 не проживає у цьому житловому приміщення, має інше постійне місце проживання, в якому він зареєстрований. Доказів того, що він порушує житлові права позивача, в матеріалах справи відсутні. Та обставина, що приватизація вказаної квартири у 2007 році була здійсненна також й на ім`я ОСОБА_3 , не є підставою стверджувати про те, що на даний час порушуються права ОСОБА_1 .

Таки чином, рішення в частині задоволення позову до ОСОБА_3 слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове ріення,- про відмову у задоволенні даних позових вимог. Відповідно, підлягає скасуванню й рішення в частині стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, із позивача на його користь підлягає стягненню сплачений судовий збір за поданя апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 1 листопада 2021 року в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування кімнатою площею 16,8 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 ,- скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні даних позовних вимог.

Рішення в частині стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 454 грн. судового збору скасувати.

В решті рішення залишити без мін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1362 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: