Справа № 202/3458/21
Провадження № 2/202/323/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: судді - Бєльченко Л.А.

при секретарі Василенко М.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначила, що вона є власницею 42/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками вказаного домоволодіння є ОСОБА_5 , якій належить 37/100 частин домоволодіння і ОСОБА_2 , якій належить 21/100 частина домоволодіння. Відповідачі - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є чоловіком і сином ОСОБА_2 відповідно.

У 2009 році між нею, позивачем, і сусідами існувала усна домовленість, відповідно до котрої їй була виділена земельна ділянка для обробки та будівництва теплиці. Однак, у 2013 році між нею та сусідами склалися неприязні стосунки. 25.04.2021 року, під час її відсутності вдома, ОСОБА_2 разом із ОСОБА_3 і ОСОБА_4 пошкодили її, позивача, майно, а саме: зруйнували огорожу навколо городу, розбили скло в теплиці, зруйнували грядки; сокирою пошкодили зелені насадження (квіти, кущі, сажанці овочів).

В результаті протиправних дій відповідачів їй, ОСОБА_1 , було спричинено матеріальний збиток на загальну суму 12 585 грн., котрий вона просить стягнути солідарно з відповідачів.

Крім того, позивач зазначає, що діями відповідачів їй завдано моральну шкоду, що полягає в душевних стражданнях. Зазначає, що порушено її нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя. В неї постійно виникають запаморочення та головні болі через стресові ситуації з відповідачами. Моральну шкоду вона оцінює у 9000 гривень і просить стягнути солідарно з відповідачів.

Під час судового розгляду представник позивача, адвокат Кожевніков О.М., підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 під час розгляду справи в судовому засіданні 26.01.2022 року позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволені позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Чебикін С.В., заперечуючи проти позову, зазначив, що позивач встановила паркан на городі незаконно. Ніякої усної домовленості між позивачем та відповідачами про виділення їй на городі ділянки для обробки та будівництва теплиці не існувало. Встановивши на свій розсуд паркан і виділив собі частину земельної ділянки (городу), позивач фактично поділила майно. Проте зробила це з порушенням вимог ст. 367 ЦК України. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 01.07.2020 року вбачається, що право власності позивача на земельну ділянку АДРЕСА_2 не зареєстроване. Право власності на земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 в розмірі 21/100 частин і за ОСОБА_5 в розмірі 37/100 частин. Таким чином, позивача не можна вважати співвласником земельної ділянки за вказаною адресою, тому її інтереси не підлягають захисту.

Представник відповідача також зазначив, що відповідачі дійсно демонтували паркан з листів шиферу, який був біля житла позивача, і акуратно перенесли їх до жила останньої. Демонтували дві ступки рам в теплиці вже з розбитим склом; прибрали дві дошки з грядок для проходу. Майно, що позивач вважає своїм, не знищено і не пошкоджено. Представник відповідача зазначив, що копії товарно-транспортних накладних, копії фіскальних чеків, копії видаткових накладних, надані позивачем до матеріалів справи, не є належними доказами, що містять інформацію щодо предмета доказування. Просив відмовити у задоволені позову повністю у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Вислухавши, представників сторін, відповідачів, свідків, дослідивши письмові докази у справі, оглянувши відео, надані сторонами на підтвердження обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову, виходячи з такого.

Судом встановлено, що позивачеві ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.06.2005 року належить 42/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.18). Земельна ділянка за цією адресою у власності позивача не перебуває.

Відповідачеві ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.06.2019 року належить 21/100 частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 і 37/100 частини вказаного домоволодіння належить їй на підставі договору дарування від 26.05.2021 року. В такому ж розмірі ОСОБА_2 належить земельна ділянка за вказаною адресою ( а.с. 19,33).

Таким чином, встановлено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 належить позивачеві ОСОБА_1 і відповідачеві ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності. Частина земельної ділянки за вказаною адресою належить ОСОБА_2 , у власності позивача земельна ділянка не перебуває. Також не було встановлено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння.

Судом встановлено, що 25.04.2021 року відповідачі у дворі домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 демонтували паркан з листів шиферу, рами з теплиці, прибрали дошки з грядок, що знаходились у користуванні позивача. Зазначене не заперечується відповідачами, підтверджується допитаними під час судового розгляду свідками ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які зазначили, що відповідачі акуратно перенесли демонтовані речі до будинку зі сторони позивача ОСОБА_1 ; вбачається з оглянутого відеозапису, наданого сторонами до матеріалів справи.

За змістом статей 317,319 ЦК України лише власникові належить право володіння, користування і розпорядження майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, другої ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю.

Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною першою ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до положень частини першої ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майн фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої ст. 1167 ЦК України матеріальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивачем не доведено, не надано доказів щодо завдання матеріальної шкоди в результаті пошкодження її майна відповідачами, а саме: зруйнуванням огорожі навколо городу, розбиттям скла в теплиці, зруйнуванням грядок, пошкодженням зелених насаджень. Допитані під час розгляду справи свідки підтвердили, що конструкція збудованої позивачем теплиці на земельній ділянці була розібрана і всі деталі акуратно перенесені на сторону частини будинку позивача. Зазначене підтверджено відеозаписами, наданими представниками сторін. Доказів того, що відповідачами пошкоджено деталі розібраної конструкції теплиці, огорожі навколо городу, зелених насаджень позивачем не надано і судом не встановлено.

Надані позивачем на підтвердження матеріальної шкоди копії товарно-транспортних накладних, копії товарних чеків, копії видаткових накладних відображають придбання певних будівельних матеріалів, приладдя, рослин. Однак вони не відображають ті обставини, на які посилається в позові позивач, як на підставу своїх вимог, а тому не є належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України.

З огляду на це, суд приходить до висновку про безпідставність і недоведеність позовних вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди і відмовляє у їх задоволені .

Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то позивач заявляє їх як похідні від заподіяної їй матеріальної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідачів. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, правових підстав для відшкодування моральної шкоди немає. Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову і в частині відшкодування моральної шкоди позивачеві.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України підстав для відшкодування судових витрат немає.

Керуючись ст..ст. 4,5,10,12,81,141,259,263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя- Бєльченко Л.А.