Справа № 177/1782/21
Провадження № 2/211/1894/22
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
01 грудня 2022 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :
головуючого судді Середньої Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання Бехало В.В.,
у відсутність сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 98 286,00 грн, 3% річних в сумі 1 406,00 грн., посилаючись на порушення відповідачем умов договору позики з приводу повернення позичених коштів. В обґрунтування позову зазначено, що 07 серпня 2019 року позивачем було позичено відповідачу 1 400,00 доларів США та 500 Євро. Крім того, 10 та 11 вересня 2019 року позивачем позичено відповідачу 63 160,00 грн. за його проханням на картковий рахунок його батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачем зі свого карткового рахунку і Приватбанку було перераховано 33 000,00 грн. Також 11.09.2019 позивачем зі свого карткового рахунку в Приватбанку було перераховано 30 150,00 грн. на картковий рахунок друга позивача ОСОБА_4 . Загальна сума позичених коштів становила 113 044,00 грн. або 4 491,00 доларів США. Про отримання вказаних коштів відповідач написав розписку, борг зобов`язався повернути 30 березня 2021 року. оригінал розписки знаходиться у позивача. 02 червня 2020 року в продовження розписки відповідач зобов`язався повертати борг з листопада 2020 року, однак тільки 21.04.2021 відповідач на картковий рахунок позивача двома платежами надіслав 7 050,00 грн. та 7 000,00 грн. Всього 14 050,00 грн., які були враховані, як погашення боргу в сумі 500 доларів США. Далі 15.06.2021 відповідач на картковий рахунок позивача двома платежами надіслав 10 700,00 грн. та 120,00 грн. Всього 10 820,00 грн., які були враховані як погашення боргу у сумі 400,00 доларів США. Таким чином, відповідач не дотримався зобов`язання повернути позичені гроші у строки, визначені ним самим у розписці щодо повернення боргу, який станом на 06.10.2021 становить 3 591,00 доларів США, у зв`язку з цим на його адресу була направлена письмова вимога. Тому з врахуванням викладеного, позивач просить позов задовольнити.
Ухвалою суду від 27 грудня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
В судове засідання сторони не з`явилися.
Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та відсутність заяви позивача про розгляд справи в заочному порядку з винесенням по справі заочного рішення, що є обов`язковою підставою для розгляду справи в заочному порядку (пункт 4 частини першої статті 280 ЦПК України), суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.
Згідно зі статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Відповідно до положень статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 08 червня 2016 р. (справа № 1103цс16), від 12 квітня 2017 року (справа № 442/8157/15-ц), тощо, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України,
Так, 07 серпня 2019 року ОСОБА_2 склав розписку про отримання грошових засобів, відповідно до якої 11.09.2019 він отримав 33 000,00 грн.; 30 000,00 грн. за перевод на карту ОСОБА_3 150,00 грн. + 151,00 грн. 500 доларів США. Отримав 07.08.2019 1 400,00 доларів США; 50 Євро. Отримав грошові засоби в якості займу від ОСОБА_5 , які зобов`язується повернути 30 березня 2021 року. У випадку прострочення зобов`язується оплатити штраф 1 000,00 доларів США (а.с. 8 копія розписки). У продовженні розписки від 02.06.2020 ОСОБА_2 зобов`язувався виплачувати борг з листопада 2020 року у розмірі 500,00 доларів США, з грудня 2020 року по березень 2021 року включно по 1 000,00 доларів США щомісячно (а.с. 9 копія розписки).
Разом з тим, розписка відповідачем складена 07 серпня 2019 року, однак про взяття коштів у борг зазначено як 07.08.2019, так і 11.09.2019, що викликає сумніви у суду щодо зазначених дат. При цьому в тексті позовної заяви зазначено про перерахування боргу 10 та 11 вересня 2019 на картку батька відповідача, а 10 вересня 2019 року на картку друга позивача, в загальній сумі 63 150,00 грн., що скоріш протирічить отриманню відповідачем вказаних сум, чим підтверджує. Не зрозуміло також, чи 500 доларів США (згідно тексту копії розписки) входять в цю суму(63 150,00 грн.) чи це окремо позичена сума.
Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а при відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно частин 2, 3 статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов`язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики.
Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов`язань саме перед ним.
При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальниками не виконано (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року по справі № 654/2275/16-ц).
Позивачем не надано суду оригінал розписки про отримання відповідачем боргу в сумі 113 044,00 грн. або 4 491 доларів США, клопотання про огляд оригіналу позивач не заявляв, згідно тексту позовної заяви про наявність у нього оригіналу не зазначив.
Крім того, позивачем в тексті позовної заяви вказано ОСОБА_1 , який просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за розпискою, 3% річних, судові витрати. Разом з тим, в договорі про надання правової (правничої) допомоги серед повноважень адвоката Розметова Р.Н. підписання та подання позовної заяви, однак не отримання коштів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог.
У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 625,1046-1050 ЦК України, ст..ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд
в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 06 грудня 2022 р.

Суддя Н.Г.Середня