Номер провадження: 22-ц/813/4238/22
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Костинчука Василя Васильовича на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2018 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року представник Акціонерного товариства «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи це тим, що 30.06.2016 року АТ «Альфа-Банк» акцептувало оферту Горбатюк Р.Л. від 30.06.2016 року про укладення угоди про надання особистого кредиту № 500558493, яка була нею направлена на адресу Банку, який до цього розмістив публічну пропозицію на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Тобто сторони дійшли згоди про умови кредитування, які були відомі позичальнику. У зв`язку з тим, що після отримання від позивача в межах укладеного кредитного договору грошових коштів, відповідач зобов`язань покладених на неї кредитним договором не дотримується і на направлену позивачем в його адресу претензію не реагує, позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості, яка станом на 01.12.2017 року становить 38 800,93 грн. та складається з тіла кредиту у розмірі 33 394,01 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом 506,92 грн., комісії 4 100 грн. та штрафу 800 грн.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2018 року позовні вимоги задоволені у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 38 800,93грн. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2018 року - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Костинчук Василь Васильович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2018 року та ухвалити нове судове рішення про залишення позовних вимог без задоволення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процессуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Задовольняючи позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 38 800,93 грн., яка складається з тіла кредиту у розмірі 33 394,01 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 506,92 грн., комісії 4 100 грн. та штрафу 800 грн., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вимог.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

З матеріалів справи вбачається, що АТ «Альфа-Банк» у відповідності до ст. 634 ЦК України розмістило публічну пропозицію на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб та Правила користування банківською картою (а. с. 4-14).

30.06.2016 року АТ «Альфа-Банк» акцептувало підписану Горбатюк Р.Л. оферту від 30.06.2016 року про укладення угоди про надання особистого кредиту № 500558493 у розмірі 71 680 грн. у строк з 30.06.2016 року до 01.07.2018 року зі сплатою фіксованої процентної ставки 8,99 % річних, сплатою комісії за розрахункове-касове обслуговування та штрафу у разі порушення зобов`язань за кредитним договором (а. с. 14-15).

До підписаних сторонами оферти та акцепту банк додав підписану сторонами анкету-заяву від 30.06.2016 року, підписаний сторонами розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, заяву на відкриття поточних рахунків, а також вимогу про усунення відповідачем порушень за кредитним договором з вимогою про оплату заборгованості за тілом кредиту, процентами комісії, графіку та пені на загальну суму 41 144,51 грн. станом на 18.10.2017 року і попередженням про звернення до суду у разі несплати заборгованості у повному обсязі.

За розрахунком банку, заборгованість відповідача по кредиту станом на 01.12.2021 року становить 38 800,93 грн. та складається з тіла кредиту у розмірі 33 394,01 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 506,92 грн., комісії 4 100 грн. та штрафу 800 грн. (а.с. 27).

Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався напідписану ОСОБА_1 оферту від 30.06.2016 року про укладення угоди про надання особистого кредиту № 500558493 у розмірі 71 680 грн. у строк з 30.06.2016 року до 01.07.2018 року зі сплатою фіксованої процентної ставки 8,99 % річних, сплатою комісії за розрахункове-касове обслуговування та штрафу у разі порушення зобов`язань за кредитним договором, яка акцептована Банком, а також погоджену обома сторонами анкету-заяву від 30.06.2016 року, в якій відображені всі основні умови кредитування, які містяться в оферті та акцепті, підписаними кожною із сторін, а також погоджену сукупну вартість споживчого кредиту та реальну процентну ставку та заяву відповідача на відкриття поточних рахунків, направлену на адресу позичальника вимогу про усунення порушень та попередження про звернення до суду у разі несплати заборгованості за кредитним договором.

Зазначені документи з підписами сторін (зокрема підписами відповідача) додані до позовної заяви і є допустимими, належними і достатніми доказами укладення кредитного договору, який за своєю сутністю є споживчим кредитним договором.

Споживчий кредитний договір укладений строком до 01.07.2018 року, в той час, як до суду з позовом Банк звернувся у грудні 2017 року.

Згідно з ч.2 ст. 416 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

У відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц «якщо кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника і кредитодавець звертається до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) щодо направлення позичальнику повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, то у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором».

Аналогічне правило передбачене в абзаці 3 частини 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування»: «Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність».

Тобто, якщо кредитор за вищевказаними наслідками бажає дострокового повернення всього кредиту, то повинен направити вимогу клієнту та повідомити його, що у випадку не погашення прострочки протягом 30 днів (60 днів за іпотекою) настане момент сплати всієї суми виданих коштів. Протягом вказаного строку позичальник може погасити вказану суму, що призведе до втрати чинності вимоги кредитора та, як наслідок, до повернення у графік платежів.

За відсутності факту належного направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору, суд може стягнути лише прострочену суму боргу, а платежі, за якими строк сплати ще не настав, ні.

З встановлених у справі обставин і досліджених доказів вбачається, що:

- 30.06.2017 року АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 досягли всіх домовленостей з надання/отримання кредитних послуг і між сторонами укладений кредитний споживчий договір строком дії до 01.07.2018 року;

- станом на 18.10.2017 року за кредитним договором виникла прострочена заборгованість, внаслідок чого кредитор 13.12.2017 року направив позичальнику (споживачу кредитних послуг) повідомлення (вимоги) про усунення позичальником порушень зобов`язань за кредитним договором шляхом сплати заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 41 144,51 грн., яка складається з тіла кредиту у розмірі 35 450,11 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом 413,94 грн., комісії 4 680 грн. та штрафу 600 грн.

Виходячи з розміру тіла кредиту, яке зазначене у повідомленні - 35 450,11 грн., Банк вимагав від відповідача саме дострокового повернення кредиту.

При цьому, строк сплати заборгованості зазначеному повідомленні Банку на адресу відповідача не зазначений, а дане повідомлення, як вбачається з доданого до позову реєстру відправки Банком згрупованої кореспонденції, було відправлено відповідачу 13.12.2017 року, а відповідно до штемпелю ДП «Укрпошта» на конверті, в якому до суду був направлений позов з додатками, Банк звернувся до суду 22.12.2017 року, тобто через 9 днів після відправки відповідачу повідомлення (вимоги) про усунення позичальником порушень за кредитним споживчим договором.

Право кредитора і обов`язок позичальника достроково повернути кредит протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання від Банку відповідної інформації про наявність простроченої заборгованості передбачено відповідно п.п. 4.3.16 та 4.2.18 Публічної пропозиції на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Про прагнення до наслідків, які випливають із Угоди про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, зазначила відповідач в поданій до Банку оферті 30.06.2016 року, яка того ж дня була акцептована Банком (пункти 10 оферти та акцепту).

При таких обставинах немає підстав для висновку, що Банком було дотримано вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) або абзацу 3 частини 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» зокрема щодо строку повернення споживчого кредиту протягом 30 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постановівід 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення вимог у повному обсязі, зокрема в частині платежів строк по яким на час звернення до суду ще не настав.

Тому рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі з урахуванням обґрунтувань та підстав, які викладені в цій постанові апеляційного суду.

Як вбачається з довідки про заборгованість, яка додана Банком до позовної заяви, станом на 01.12.2017 року прострочена заборгованість становила 17 736 грн. 86 коп., яка складається з тіла кредиту у розмірі 12 329 грн. 94 коп., відсотків за користування кредитом 506 грн. 92 коп., комісії 4 100 грн. та штрафу 800 грн.

Оскільки Банком доведено видачу відповідачу кредиту, частина якого повернута відповідачем, а також частково сплачені проценти за користування кредитом, комісія за розрахунково-касове обслуговування відповідно п. п. д» п. 3.1. оферти від 30.06.2016 року, акцептованої банком того ж дня, а відповідачем в свою чергу не спростовано правильність простроченої заборгованості, яка розрахована Банком і додана до позову, колегія суддів доходить висновку про стягнення простроченої заборгованості, яка викникла на час звернення Банку до суду з позовом у загальному розмірі 17 736 грн. 86 коп., яка складається з тіла кредиту у розмірі 12 329 грн. 94 коп., відсотків за користування кредитом 506 грн. 92 коп., комісії 4 100 грн. та штрафу 800 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що штраф разом із пенею є різновидом неустойки, а тому стягнення штрафу у розмірі 800 грн. разом із стягненням заборгованості за пенею та комісією 4 100 грн., є подвійною відповідальністю боржника за одне і те саме порушення, є неспроможними, оскільки вимоги про стягнення 4 100 грн. є вимогами про стягнення комісії за розрахунково-касове обслуговування (2 050 грн. щомісячно передбаченої п. п. д» п. 3.1. оферти від 30.06.2016 року, акцептованої банком того ж дня, яка не є різновидом неустойки, що виключає правомірність доводів апеляційної скарги про подвійну відповідальність за порушення зобов`язання за кредитним договором).

Доводи апеляційної скарги про необізнаність відповідача з умовами кредитного договору, які банк вважав погодженими, не можуть бути взятими до уваги, оскільки спростовуються змістом надісланої відповідачем на адресу Банку оферти, в якій чітко прописані всі суттєві умови розмір тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, відповідальність у разі прострочення виконання зобов`язання (штраф) та винагорода Банку - щомісячна комісія, яка сплачується позичальником на адресу Банку зокрема за обслуговування кредитної заборгованості.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності розрахунку заборгованості не можуть бути взяті до уваги, як такі, що не спростовані відповідачем надання іншого розрахунку, який би відповідав встановленим у справі обставинам та узгоджувався з умовами кредитного договору і засновувався би на законодавстві.

Доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача приймаються апеляційним судом до уваги частково з огляду на таке.

Суд першої інстанції у встановленому порядку отримавши інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача - АДРЕСА_1 , що узгоджувалося за адресою, яка була зазначена у позові, а також у кредитному договорі та додатках до кредитного договору, які були додані до позову, направляв судові повістки за даною адресою, які поверталися з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Згідно з частиною другою статті 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

За змістом частини третьої статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Відповідно до частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

У частині дев`ятій статті 128 ЦПК України передбачені випадки повідомлення учасників судового процесу за допомогою засобів телефонного чи факсимільного зв`язку та зазначено, що суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 127/2871/16-ц (провадження № 61-4668св18) зазначено, що «на а. с. 122-124 містяться відомості про повернення суду апеляційної інстанції повістки про виклик позивача до суду з вказівкою причини повернення - за закінченням терміну зберігання, що не свідчить про відмову позивача від одержання повістки чи про його незнаходження за адресою, повідомленою суду. Розміщена на а. с. 118 телефонограма щодо повідомлення секретарем судового засідання про розгляд справи судом апеляційної інстанції Клєпікової О. С. (яка представляла інтереси позивача в суді першої інстанції) також не може слугувати підтвердженням повідомлення позивача про розгляд справи судом апеляційної інстанції, оскільки, з одного боку, не відповідає встановленому порядку вручення судової повістки, а з іншого боку, не враховує встановлені договором про надання правової допомоги (а. с. 27) обмеження на представництво адвокатом Клєпіковою О. С. лише у Вінницькому міському суді».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18) зроблено висновок, що «приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду».

Оскільки направлена відповідачу за зареєстрованою адресою її проживання судова кореспонденція двічі поверталася з відміткою «за закінченням терміну зберігання», у суду першої інстанції не було підстав для висновку про належне інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

При таких обставинах приймаючи до увагу, про апелянтом обґрунтовується незаконність судового рішення обставинами неналежного повідомлення її про дату, час і місце розгляду справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заявлених вимог у загальному розмірі 17 736 грн. 86 коп., яка складається з тіла кредиту у розмірі 12 329 грн. 94 коп., відсотків за користування кредитом 506 грн. 92 коп., комісії 4 100 грн. та штрафу 800 грн. В решті заявлених банком вимог про стягнення заборгованості слід відмовити, як заявлених передчасно.

Внаслідок апеляційного перегляду ухвалено нове судове рішення про стягнення 17 736,86 грн.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Вимоги були заявлені на суму 38 800,93 грн.З урахуванням перегляду апеляційним судом задоволено вимоги у загальному розмірі 17 736, 86 грн., що становить 45,7 % від заявлених вимог.

При поданні до суду позову позивачем сплачено судовий збір 1 600 грн., внаслідок чого з урахуванням принципу пропорційності з відповідача на користь позивача слід стягнути 731 грн. 20 коп.

За подання апеляційної скарги апелянтом сплачено судовий збір 2 400 грн.

З урахуванням того, що апеляційним судом внаслідок часткового задоволення поданої апеляційної скарги ухвалено нове судове рішення про стягнення кредитної заборгованості на суму 17 736,86 грн., що становить 45,7% від первісно заявлених вимог, а відтак апеляційну скаргу задоволено на 54,3%, внаслідок чого з позивача на користь відповідача слід стягнути 1 303 грн. 20 коп.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Тому з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 572 грн. (1 303,20- 731,20).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Костинчука Василя Васильовича задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2018 року- скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» заборгованість у загальному розмірі 17 736 грн. 86 коп., яка складається з тіла кредиту у розмірі 12 329 грн. 94 коп., відсотків за користування кредитом у розмірі 506 грн. 92 коп., комісії - 4 100 грн. та штрафу 800 грн.

В решті заявлених вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 572 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків передбачених частиною 3 статті ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16.05.2022 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В.Князюк

С.О. Погорєлова