Дата документу 08.11.2022 Справа № 334/381/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/381/22 Головуючий у 1 інстанції: Ісаков Д.О.
Провадження № 22-ц/807/1626/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» листопада 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Ткаліч Вікторії Олегівни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Ткаліч В.О., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору дарування та просив:

- скасувати реєстрацію декларацій про готовність об`єкта до експлуатації від 04 грудня 2015 року, серія та номер ЗП 62, та від 17 лютого 2014 року, серія та номер ЗП 63, що зареєстровані Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області;

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Ткаліч В.О. від 10 січня 2017 року, індексний номер: 18549013, щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: квартира АДРЕСА_2 площею 111,3 кв.м, літ. 3 вольєр, площею 3,8 кв.м.; літ. М літня кухня, площею 86,0 кв.м.; погреб під літ. М (літ.пг5), площею 49,4 кв.м.; гараж літ. Н, площею 40,1 кв.м., загальною площею 179,3 кв.м., що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності на вказані об`єкти самочинного будівництва;

- визнати недійсним договір дарування від 10 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. та зареєстрований в реєстрі за №2430, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в частині дарування об`єктів самочинного будівництва, а саме нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 площею 111,3 кв.м, літ.3 вольєр, площею 3,8 кв.м.; літ.М літня кухня, площею 86,0 кв.м.; погреб під літ.М (літ.пг5), площею 49,4 кв.м.; гараж літ.Н, площею 40,1 кв.м. загальною площею 179,3 кв.м.

ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 та господарчі споруди кв. АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 шляхом

- заборони будь-яким особам здійснювати будівельні (ремонтні) роботи щодо вказаного нерухомого майна;

- заборони державному реєстратору, іншим особам, уповноваженим здійснювати реєстраційні дії, вчинення дій по відчуженню вказаного нерухомого майна.

В обґрунтування заяви зазначив, що відповідач ОСОБА_2 захопив частину прилеглої до будинку прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_4 , яка знаходиться у спільному користуванні співвласників та належить Запорізькій міській раді, самовільно побудував паркан, який перешкоджає вільному проходу та користуванню співвласниками прибудинковою територією, побудував прибудову до своєї квартири, та самовільно збудував другий житловий будинок. Після чого ОСОБА_2 здійснив на користь відповідача ОСОБА_3 відчуження майна, до складу якого входять самовільні будівлі, з подальшим оформленням договору іпотеки.

Предметом спору по даній справі є визначення прав на майно що знаходиться у позивача і відповідача на праві спільної часткової власності - квартира АДРЕСА_5 .

23.02.2022 року йому стало відомо про можливе надходження до Управління містобудування та архітектури від ОСОБА_2 заяви про видачу містобудівних умов на реконструкцію господарчих споруд будинку з розширенням та виділенням в окреме домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі цього відповідачем буде зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

На його думку, є підстави вважати, що дане майно, після проведення відповідачем ще одного будівництва, без згоди позивача, може бути відчужено на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду

ОСОБА_2 вже здійснено відчуження спільного майна, а саме господарчі споруди будинку АДРЕСА_4 , які подаровані синові ОСОБА_3 без отримання згоди позивача за договором дарування від 10 липня 2020 року, зареєстрованим в реєстрі за №2430.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на існування між сторонами спору щодо правомірності відчуження спільного майна та ризиків його перебудови, не перевірку судом його доводів щодо реєстрації відповідачами повідомлення про початок виконання будівельних робіт з реконструкції квартири та господарчих споруд будинку з розширенням та виділенням в окреме домоволодіння з подальшим відчуженням, просв скасувати ухвалу суду та прийняти нову, якою вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 та господарчі споруди кв. АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 шляхом заборони будь-яким особам здійснювати будівельні (ремонтні) роботи щодо вказаного нерухомого майна, заборони державному реєстратору, іншим особам, уповноваженим здійснювати реєстраційні дії, вчинення дій по відчуженню вказаного нерухомого майна.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, недоведеності співмірності заходів забезпечення позову.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У ч. 10 ст. 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Вказане відповідає правовому висновку, висловленому Касаційним цивільним судом 25.09.2019 року у справі №320/3560/18.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 заяв звернувся до суду з наступними позовними вимогами:

- скасувати реєстрацію декларацій про готовність об`єкта до експлуатації від 04 грудня 2015 року, серія та номер ЗП 62, та від 17 лютого 2014 року, серія та номер ЗП 63, що зареєстровані Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області;

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Ткаліч В.О. від 10 січня 2017 року, індексний номер: 18549013, щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: квартира АДРЕСА_2 площею 111,3 кв.м, літ. 3 вольєр, площею 3,8 кв.м.; літ. М літня кухня, площею 86,0 кв.м.; погреб під літ. М (літ.пг5), площею 49,4 кв.м.; гараж літ. Н, площею 40,1 кв.м., загальною площею 179,3 кв.м., що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності на вказані об`єкти самочинного будівництва;

- визнати недійсним договір дарування від 10 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. та зареєстрований в реєстрі за №2430, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в частині дарування об`єктів самочинного будівництва, а саме нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 площею 111,3 кв.м, літ.3 вольєр, площею 3,8 кв.м.; літ. М літня кухня, площею 86,0 кв.м.; погреб під літ.М (літ.пг5), площею 49,4 кв.м.; гараж літ. Н, площею 40,1 кв.м. загальною площею 179,3 кв.м.

ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником 1/5 частки житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.12.1999 виданого державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1290, власниками 33/100 часток житлового будинку є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_2 , на його думку, самовільно без погодження з ним здійснив будівництво на прилеглій до будинку земельній ділянці, яка перебуває у спільному користуванні співвласників, під виглядом реконструкції та здійснив прибудову до квартири, після чого зареєстрував право власності на самовільно побудоване нерухоме майно, здійснив відчуження ОСОБА_3 шляхом укладення договору дарування, чим були порушені його права.

Предметом позову ОСОБА_1 фактично є правовідносини щодо, на його думку, незаконної без його згоди перебудови під виглядом реконструкції, введення в експлуатацію частини будинку, співвласником якого він є, а також щодо права користування земельною ділянкою, яка є прибудинковою територією, та частина якої, на думку позивача, була самовільно захоплена відповідачами зі здійсненням в подальшому будівництва на ній.

В порядку забезпечення позову ОСОБА_1 просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 та господарчі споруди кв. АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 шляхом заборони будь-яким особам здійснювати будівельні (ремонтні) роботи щодо вказаного нерухомого майна, заборони державному реєстратору, іншим особам, уповноваженим здійснювати реєстраційні дії, вчинення дій по відчуженню вказаного нерухомого майна.

Отже, ОСОБА_1 просив забезпечити позов, оскільки зміна власника майна під час слухання справи може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду, нанести шкоду його правам та законним інтересам.

Колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно є співмірним із заявленими вимогами.

Відсутність обтяжень спірної нерухомості не перешкоджатиме подальшій зміні речових прав на майно, що може стати дійсною перешкодою у ефективному захисті та поновленні прав, якщо факт їх порушення буде встановлений судом при вирішенні спору.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що вжиття додаткових заходів забезпечення позову у вигляді заборони будь-яким особам здійснювати будівельні (ремонтні) роботи щодо вказаного нерухомого майна, заборони державному реєстратору, іншим особам, уповноваженим здійснювати реєстраційні дії, вчинення дій по відчуженню вказаного нерухомого майна, не є доцільним та може призвести до порушення прав відповідачів, оскільки заборона здійснювати будівельні (ремонтні) роботи може призвести до погіршення стану нерухомого майна, крім того, накладення арешту на майно передбачає заборону його відчуження.

За наведених обставин висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову є передчасним.

З огляду на зазначене, враховуючи заявлені позивачем вимоги та вид забезпечення позову, який заявник просить застосувати, колегія суддів з урахуванням розумності, співмірності, обґрунтованості, з метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, дійшла висновку про необхідність скасування у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуваної ухвали суду з прийняттям нової постанову про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову з накладенням арешту на об`єкт нерухомого майна та господарчі споруди за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101: квартира 3, площею 111,3 кв.м, літ. З вольєр, площею 3,8 кв.м, літ. М літня кухня, площею 86,0 кв.м, погреб під літ.М (літ.пг5), площею 49,4 кв.м., гараж літ Н, площею 40,1 кв.м, які належать ОСОБА_3 , в іншій частині заява підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2022 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до Державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Ткаліч Вікторії Олегівни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору дарування задовольнити частково.

Накласти арешт на об`єкт нерухомого майна та господарчі споруди за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101: квартира 3, площею 111,3 кв.м, літ. З вольєр, площею 3,8 кв.м, літ. М літня кухня, площею 86,0 кв.м, погреб під літ.М (літ.пг5), площею 49,4 кв.м., гараж літ Н, площею 40,1 кв.м, які належать ОСОБА_3 .

В іншій частині заяву залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 листопада 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова