МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2022 р. Справа №370/3030/21

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Білоцької Л.В., при секретарях Добрянській Н.К., Лузану І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження у залі суду у смт Макарів Київської області цивільну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська Вікторія Станіславівна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Корольов Вадим Вячеславович, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі позивач) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач-1), ОСОБА_2 (далі відповідач-1), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська Вікторія Станіславівна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Корольов Вадим Вячеславович, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації, в якому просив:

визнати недійсними договір дарування домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 30.03.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва, Васьківською В.С., зареєстрований в реєстрі під № 439 та договір дарування земельної ділянки, що розташована за адресою: Київська область, Макарівський район, с. Березівка, кадастровий номер :02:001:0146, посвідчений 30.03.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва, Васьківською В.С., зареєстрований в реєстрі під № 436;

в порядку застосування наслідків недійсності правочину скасувати державну реєстрацію права власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , проведену на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва, Васьківською В.С., зареєстрованого в реєстрі під № 439 та державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Макарівський район, с. Березівка, кадастровий номер :02:001:0146, проведену на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу м. Києва, Васьківською В.С., зареєстрованого в реєстрі під № 436;

стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що 21.12.2006 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» (надалі - «Банк»), процесуальним правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений Кредитний договір № ML-009/916/2006 (надалі - «Кредитний договір»).

Згідно з умовами Кредитного договору, Банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 200 000, 00 (двісті тисяч) доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 21.12.2006 року було укладено договір поруки № SR-009/916/2006 між ЗAT «ОТП Банк», правонаступником якого є AT «ОТП Банк», процесуальним правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 (надалі - «Відповідач-1»).

За умовами Договору поруки, ОСОБА_1 зобов`язалась відповідати в повному обсязі по борговим зобов`язанням ОСОБА_3 , що виникають з умов Кредитного договору.

29.06.2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» у відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю.

Згідно вищевказаного договору Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-009/916/2006 від 21.12.2006 року та договором поруки № SR-009/916/2006 від 21.12.2006 року.

Таким чином, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо права вимоги до боржників за кредитним договором № ML-009/916/2006 від 21.12.2006 року та договором поруки № SR-009/916/2006 від 21.12.2006 року.

Оскільки, зобов`язання Третьою особою ОСОБА_3 та Відповідачем-1 ОСОБА_1 по Кредитному договору належним чином не виконувались, Позивач звернувся за захистом своїх порушених прав та інтересів спочатку до Деснянського районного суду м. Києва, а згодом до Печерського районного суду м. Києва з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Пізніше, 28.02.2012 р. Печерським районним судом м. Києва ухвалено рішення у цивільній справі № 2-4730/11 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позовні вимоги задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» залишок заборгованості за кредитом у сумі 197 363,58 доларів США, що еквівалентно 1 573 145,62 гривень, суму несплачених відсотків за користування кредитом в розмірі 26 928,62 доларів США, що еквівалентно 214 642,64 гривень, пеню за прострочення виконання зобов`язань в сумі 2 847 643,64 гривень, судові витрати в сумі 1 820,00 гривень.

Із змісту рішення суду вбачається, що досудова вимога про погашення заборгованості за кредитним договором була вручена особисто 23.10.2009 р. представнику відповідачів - ОСОБА_4 , а також встановлено те, що позичальником сплачувався кредит та відсотки за користування ним в 2008-2010 рр. нерегулярно, а в подальшому взагалі припинено сплату коштів. В подальшому на виконання рішення суду було отримано виконавчий лист.

На сьогодні, на примусовому виконанні у Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В. перебуває виконавче провадження № 65311330 від 29.04.2021 року, яке відкрито на підставі виконавчого листа № 2-4730/11, виданого 22.08.2012 року Печерським районним судом м. Києва про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у розмірі 197 363,58 доларів США, що еквівалентно 1 573 145,62 гривень, суму несплачених відсотків за користування кредитом з розмірі 26 928,62 доларів США, що еквівалентно 214 642,64 гривень, пеню за прострочення виконання зобов`язань в сумі 2 847 643,64 гривень, судові витрати в сумі 1 820,00 гривень.

24.11.2021 р. від Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В. було отримано лист за вих. № 2341 від 17.11.2021 р., яким повідомлено стягувача про відчуження боржницею належного їй нерухомого майна, а саме:

- земельної ділянки № :001:0146, що розташована за адресою: Київська область, Макарівський район, с. Березівка;

- домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Із наданих копій документів встановлено, що відчуження вищезазначеного майна відбулось шляхом укладення 30.03.2011 р. договорів дарування № 436 та № 439, посвідчених НКМНО ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 , яка є матір`ю відповідача-1.

Позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вважає, що ОСОБА_1 здійснила відчуження, а ОСОБА_2 набула у власність вказане вище нерухоме майно, виключно з подальшою метою та умислом ухилення від виконання зобов`язання за рішенням суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відчужуючи нерухоме майно на користь іншої особи маючи відомості про невиконані боргові зобов`язання (після особистого отримання досудової вимоги про погашення заборгованості) та відкритого судового провадження у справі щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 безумовно передбачала негативні для себе наслідки внаслідок примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, зокрема, шляхом примусового продажу вказаного вище нерухомого майна в порядку Закону України «Про виконавче провадження», а отже оспорюваний правочин за своєю правовою природою позивач вважає безумовно фіктивним.

Враховуючи викладене, позивач за захистом своїх прав звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 13.01.2022 року позовну заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна», прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 09.02.2022 року. Встановлено відповідачам 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а третім особам строк для подачі письмових пояснень щодо позову або відзиву.

У встановлений судом строк, від відповідачів відзив до суду не надходив.

Ухвалою суду від 09.02.2022 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 03.03.2022 року.

Судовий розгляд справи відкладався неодноразово. Черговий раз на 23.11.2022 року.

Ухвалою суду від 09.09.2022 року вжито заходи забезпечення позову у даній справі.

У судове засідання 23.11.2022 року, належним чином повідомлені, учасники справи не з`явилися.

Від представника позивача ОСОБА_7 надійшла заява, в якій остання просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, враховуючи судові витрати.

Від представника відповідачів адвоката Счастлівцевої Я.Л. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти позовних вимог заперечила.

Треті особи у судове засідання, не з`явилися, своїм правом щодо подачі письмових пояснень щодо позову не скористалися.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

21.12.2006 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», процесуальним правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений Кредитний договір № ML-009/916/2006 (а.с. 10-14).

Згідно з умовами Кредитного договору, Банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 200 000, 00 (двісті тисяч) доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 21.12.2006 року було укладено договір поруки № SR-009/916/2006 між ЗAT «ОТП Банк», правонаступником якого є AT «ОТП Банк», процесуальним правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та Відповідачем-1 ОСОБА_1 (а.с. 15-16).

За умовами Договору поруки, ОСОБА_1 зобов`язалась відповідати в повному обсязі по борговим зобов`язанням ОСОБА_3 , що виникають з умов Кредитного договору.

Як вказав позивач, та що не заперечили відповідачі та їх представник, 29.06.2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» у відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю.

Згідно вищевказаного договору Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-009/916/2006 від 21.12.2006 року та договором поруки № SR-009/916/2006 від 21.12.2006 року.

Таким чином, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо права вимоги до боржників за кредитним договором № ML-009/916/2006 від 21.12.2006 року та договором поруки № SR-009/916/2006 від 21.12.2006 року.

В порядку досудового вирішення спору, позивач 28.09.2009 року звертався до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з досудовими вимогами про погашення заборгованості за кредитним договором №ML-009/916/2006 від 21.12.2006 року (а.с. 17-18).

Оскільки, зобов`язання Третьою особою ОСОБА_3 та Відповідачем-1 ОСОБА_1 по Кредитному договору належним чином не виконувались, Позивач звернутавсяся за захистом своїх порушених прав та інтересів спочатку до Деснянського районного суду м. Києва, а згодом до Печерського районного суду м. Києва з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором.

28.02.2012 р. Печерським районним судом м. Києва ухвалено рішення у цивільній справі № 2-4730/11 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позовні вимоги задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» залишок заборгованості за кредитом у сумі 197 363,58 доларів США, що еквівалентно 1 573 145,62 гривень, суму несплачених відсотків за користування кредитом в розмірі 26 928,62 доларів США, що еквівалентно 214 642,64 гривень, пеню за прострочення виконання зобов`язань в сумі 2 847 643,64 гривень, судові витрати в сумі 1 820,00 гривень (а.с. 20-21).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В. від 29.04.2021 року відкрито виконавче провадження № 65311330 від 29.04.2021 року, на підставі виконавчого листа № 2-4730/11, виданого 22.08.2012 року Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» залишку заборгованості у сумі 197 363,58 доларів США, що еквівалентно 1 573 145,62 гривень, суму несплачених відсотків за користування кредитом з розмірі 26 928,62 доларів США, що еквівалентно 214 642,64 гривень, пеню за прострочення виконання зобов`язань в сумі 2 847 643,64 гривень, судові витрати в сумі 1 820,00 гривень, а всього 4 637 251,90 грн. (а.с. 22).

24.11.2021 р. позивачем від Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В. було отримано лист за вих. № 2341 від 17.11.2021 р., яким повідомлено стягувача про відчуження боржницею належного їй нерухомого майна, а саме:

земельної ділянки № :001:0146, що розташована за адресою: Київська область, Макарівський район, с. Березівка;

домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23).

Відчуження вищезазначеного майна відбулось шляхом укладення 30.03.2011 р. договорів дарування № 436 та № 439, посвідчених НКМНО ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 (а.с. 31, 32).

У судовому засіданні 15.11.2022 року представником відповідачів ОСОБА_8 додано до матеріалів справи додаткові докази та письмові пояснення, з яких встановлено, що остання просить застосувати строки позовної давності у даному спорі, посилаючись на те, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину, що міститься у позовних вимогах, починається від дня, коли почалося його виконання, тобто з 30.03.2011 р. коли було укладено договір дарування, таким чином строк позовної давності за даною вимогою сплив 30.03.2014 р.

Також, представник відповідачів заперечуючи твердження позивача, що договори дарування є фіктивними, вказала, що в момент вчинення правочинів сторонами дотримано вимог, які встановлені частинами 1,2,3,5,6 ст. 215 ЦК України. Самі правочини були спрямовані саме на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, оскільки 09.10.2009 року ОСОБА_1 з дітьми виїхала до Сполучених Штатів Америки (про що надано витяг І-94 про реєстрацію у США), проживши там рік, нею було прийняте рішення залишитися там на постійне місце проживання і не повертатися в Україну. Оскільки в Україні залишилася її мати ОСОБА_2 , яка є людиною похилого віку на пенсії, більший проміжок часу вона перебувала у будинку в с. Березівка, займалася його благоустроєм, ремонтом, вела господарство та обробляла земельну ділянку, що допомагало їй виживати на невелику пенсію, у зв`язку з цим було вирішено подарувати їй зазначене домоволодіння та земельну ділянку. ОСОБА_2 й досі займається цим будинком і землею, наразі лагодить дах, який постраждав під час активних бойових дій. Таким чином правочини фактично виконані, а не як стверджує позивач вчинені для виду і не з метою їх виконання.

Також позивач посилається на те, що договори дарування були укладені під час розгляду позовної заяви про стягнення заборгованості і не зважаючи на отримання вимоги про досудове урегулювання спору.

З такими твердженнями представник відповідачів також не погодилася, та вказала, що на час укладення договорів дарування вказане домоволодіння та земельна ділянка під забороною та арештом не перебували, щодо них не велися спори, була відсутня податкова застава та інше. Щодо ОСОБА_1 були відсутні будь-які рішення суду, які вступили в законну силу про сплату боргових зобов`язань, зазначених позивачем, з даного факту не було відкрито виконавчі провадження про примусове стягнення боргу. Борг до ухвалення рішення Печерським районним судом сплачувався, хоч і не регулярно, про це позивач зазначає сам у своїй позовній заяві. Таким чином були відсутні будь-які підстави, які б забороняли ОСОБА_1 розпоряджатися своїм майном та укласти договори дарування. ОСОБА_2 даний договір дарування надав можливість повноцінно володіти домоволодінням і землею, розуміючи, що все що вона робить там, все що вкладає, це виключно для неї, полегшилось вирішення багатьох питань у селі, які потребують для їх вирішення бути саме власником. Позовна заява завдала стресу і проблем зі здоров`ям людині похилого віку.

Також представник відповідачів вказала, що позивач некоректно зазначає розмір боргу ОСОБА_1 оскільки сума боргу за рішенням суду, яку зазначає позивач в позові стягується солідарно з неї та її чоловіка ОСОБА_3 , який саме брав кредит, а не тільки з неї.

Щодо виконавчого провадження представник відповідачів, вважає його відкриття незаконним. В матеріалах справи і на виконавчому листі міститься інформація про повернення виконавчого листа стягувачу 08.04.2021 р., але не зрозуміло на яких законних підставах виконавче провадження знову відкрито. В матеріалах виконавчого провадження заява позивача про повернення знову на виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва відсутня, міститься лише виконавчий лист і первісна заява. Сплачена сума боргу 1 210 274, 45 грн., про яку позивач в попередній заяві зазначає, теж не врахована. Зважаючи на зазначене відкриття виконавчого провадження щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 буде оскаржуватись до суду. Проте, останні твердження судом не приймаються, оскільки вони не стосуються предмету доказування у даній справі.

Вирішуючи заявлені ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» позовні вимоги, суд керується наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами у цивільному процесі згідно ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів часників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч. 2 та 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник (продавець), у відношенні якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та проти якого розпочате виконавче провадження по його стягненню і який відчужує майно на підставі оплатного договору купівлі-продажу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Такі правові висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц, а також ряді інших постанов Верховного Суду.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 у справі №922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) тощо.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі №754/5841/17 вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі №757/33392/16, де Верховний Суд вказав, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції фраудаторності при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує час укладання оспорюваного договору дарування станом на який відповідач мала непогашені боргові зобов`язання, час направлення банком досудових вимог, обізнаність про наявність судового спору щодо стягнення такої заборгованості.

Отже, сукупність наведених обставин свідчить, що договір дарування, вчинений відповідачем в період наявності непогашеного боргу має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.

Відтак, оспорюваний правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно належне відповідачу, тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності під час існування у неї боргових зобов`язань, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання в подальшому на підставі рішення суду.

Враховуючи встановлені судом обставини з урахуванням норм цивільного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, судом встановлено наявність підстав для визнання оскаржуваних договорів дарування недійсними та як наслідок застосування наслідків недійсності правочинів.

При цьому слід вказати, що ст. 256 ЦК України, визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Основи застосування позовної давності передбачені главою 19 ЦК України. Позовна давність нормами ЦК України поділена на загальну та спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

До окремих видів вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК України встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК України).

Зокрема ч. 3 ст. 261 ЦК України, передбачено, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про сплив позовної давності у даному спорі, про застосування якої заявлено представником відповідачів, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Окрім того, відповідно до ч. 9, ч. 10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи викладене, заходи забезпечення позову вжиті за ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 09.09.2022 року у даній справі підлягають скасуванню.

А згідно ч. 10 ст. 158 ЦПК України, у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 5, 76-81, 83, 95, 141, 247, 265, 354-355 ЦПК України суд,

у х в а л и в :

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська Вікторія Станіславівна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Корольов Вадим Вячеславович, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації відмовити.

Заходи забезпечення позову вжиті за ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 09.09.2022 року у даній справі скасувати.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту, через Макарівський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 25.11.2022 року.

Реквізити учасників справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»: 03150, м. Київ, вул. Фізькультури, 28-Д, ;

ОСОБА_1 : остання відома адреса реєстрації АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

ОСОБА_2 : АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська Вікторія Станіславівна: АДРЕСА_4 ;

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Корольов Вадим Вячеславович: 04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, літ «А», офіс 116;

ОСОБА_3 : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя Л.В. Білоцька