ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/809/22 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

учасників справи: представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Братівника І.В. представника АТ Укрсиббанк" - Івасенко С.М. представника ТзОВ "Гражда 2020"

- Авдєєнка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №607/12028/13 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 квітня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення кредитної заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору, постановленого суддею Дзюбановським Ю.І., -

ВСТАНОВИв:

У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (на даний час АТ «УкрСиббанк»), надалі позивач, звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , про стягнення солідарно заборгованості по кредитному договорі від 20.07.2007р. № в сумі 564 749,08 доларів США, що еквівалентно станом на 16.05.2013р. становить 4 514 039,40 грн., а також нараховану пеню в розмірі 18 281 доларів США, що еквівалентом станом на 16.05.2013р. становить146 120,02 грн.

ОСОБА_2 подав суду зустрічний позов до ПАТ «УкрСиббанк», в якому просить визнати недійсним кредитний договір від 20.07.2007р. №0, який був прийнятий судом до розгляду разом з первісним.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 квітня 2014 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору від 20.07.2007р. №0 відмовлено.

Первісні позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про солідарне стягнення із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 кредитної заборгованості задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість по кредитному договору від 20.07.2007р. №0 в сумі 564 749,08 доларів США, що еквівалентно станом на 16.05.2013р. становить 4 514 039,40 грн., пеню в розмірі 18 281 доларів США, що еквівалентно станом на 16.05.2013р. становить 146 120,02 грн., 3441 грн. в повернення сплаченого судового збору.

Рішення суду в апеляційному та касаційному порядку не переглядалось та було звернуто до виконання.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2022 року задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАЖДА 2020", заінтересовані особи: Акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про заміну сторони стягувача у справі.

Замінено сторону стягувача Акціонерне товариство «УкрСиббанк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРАЖДА 2020" у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованість за кредитним договором.

08 серпня 2022 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 квітня 2014 року, в якій просить скасувати рішення суду в частині солідарного стягнення з неї заборгованості за кредитним договором №0 від 20.07.2007 року.

ОСОБА_1 посилається, що вона не була освідомлена про наявність даної справи, про судове рішення вона дізналася лише 29 липня 2022 року і ознайомилася з його змістом в ЄДРСР, її не було повідомлено про судові засідання та викликів до суду вона не одержувала, оскільки не проживала за адресою, яку зазначив банк у своєму позові.

Із матеріалів справи їй стало відомо, що 17 березня 2009 року між поручителями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , нею, ОСОБА_1 , та кредитором - АКІБ «УкрСиббанк» були укладенні Додаткові угоди №1 до Договорів поруки №1, №2, №3 від 20.07.2007р .у зв`язку із укладенням між Банком та позичальником ОСОБА_2 . Додаткової угоди №1 до Договору про надання кредиту №0 від 20.07.2007р. Однак, вона, не укладала з банком додаткової угоди до договору поруки, за яким би вона поручилась за належне виконання зобов`язань ОСОБА_2 і про таку додаткову угоду їй нічого не відомо.

Зазначає, що обсяг її зобов`язань як Поручителя суттєво зріс, оскільки строк кредиту збільшився на 8 років і за весь цей час Банк нараховував відсотки за користування грошовими коштами. Вважає, що відповідно до вимог Цивільного кодексу України такі обставини є підставою для припинення договору поруки.

Посилається на те, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. У зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

ОСОБА_1 вважає, що договір поруки, укладений між нею та Банком, припинився 17 березня 2009 року, а тому стягнення з неї боргу після припинення дії поруки є безпідставним та незаконним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ УкрСиббанк просить застосувати до відповідачки заходи реагування, передбачені ст.44 ЦПК України, та повернути апеляційну скаргу. Посилається на те, що ОСОБА_1 ввела суд в оману, стверджуючи, що лише 29.07.2022 року дізналась про наявність оскаржуваного рішення та приховала обставини та факти, які свідчать про те, що вона давно була обізнана з оскаржуваним рішенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не укладала 17.03.2009 року додаткової угоди до договору поруки від 20.07,2007 року є необгрунтованими та спростовуються матеріалами справи, в якій міститься додаткова угода №1 до договору про надання кредиту №0 від 17.03.2009 року і додаткова угода до договору поруки від 17.03.2009 року. Зазначає, що відповідачка мала можливість ознайомитись з матеріалами справи та з`ясувати факт наявності її підпису на цій угоді. Про призначення судової експертизи для підтвердження своїх доводів щодо її неукладення відповідачка ОСОБА_1 не просить.

Апеляційної скарга спрямована не на захист порушень прав відповідачки, а на уникнення обов`язку виконувати остаточне судове рішення по справі №607/12028/13-ц та сплати виконавчого збору, винагороди державного виконавця.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представник ОСОБА_1 адвокат Братівник І.В. підтримав вимоги апеляційної скарги, зіславшись на викладені у ній доводи.

Представник АТ УкрСиббанк Івасенко С.М. в режимі відеоконференції апеляційної скарги не визнала, рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15 квітня 2014 року залишити без змін та просить відмовити у задоволенні заяви про відмову від позову.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Рішення суду оскаржується в частині солідарного стягнення заборгованості із ОСОБА_1 , а тому в іншій частині рішення суду не переглядається відповідно до вимог ст.367 ЦПК України.

3 жовтня 2022 року представник ТзОВ Гражда 2020 Авдєєнко В.В. подав заяву про відмову від позову. Посилається на те, що ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 27 липня 2022 року було замінено сторону стягувача АТ Укрсиббанк на ТзОВ Гражда 2020. На підставі вищевказаного просить прийняти відмову від позову та закрити провадження в справі.

Колегія суддів не вбачає підстав приймати відмову ТзОВ Гражда 2020 від позову у даній справі.

Згідно ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 квітня 2014 року не оскаржувалося учасниками справи та було звернуте до виконання та відкрите виконавче провадження з виконання даного рішення.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2022 року задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАЖДА 2020", заінтересовані особи: Акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про заміну сторони стягувача у справі.

Замінено сторону стягувача Акціонерне товариство «УкрСиббанк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРАЖДА 2020" у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованість за кредитним договором.

Отже, на стадії виконавчого провадження АТ УКРСИББАНК відступив право вимоги за кредитними зобов`язаннями ТОВ ФКАмбер, коли зі статусу позивача трансформувався в статус стягувача.

Відповідно до ч.2 статті 55 ЦПК України усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Встановлено, що АТ УКРСИББАНК на стадії судового рішення до відступу права вимоги не відмовлялося від позову. Предметом апеляційного перегляду є рішення суду лише в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , в частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 рішення суду не оскаржується і не переглядається. Тому питання про відмову від позову до цих відповідачів не може вирішуватись, оскільки судовий розгляд цих вимог остаточно завершений. Право на відмову від позову трансформувалось у право на відмову від примусового виконання (ст.434 ЦПК України).

ТОВ Гражда 2020 вправі звернутися із заявою про відмову стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення в порядку ст. 434 ЦПК України.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що клопотання ОСОБА_5 слід відхилити, оскільки ТзОВ Гражда 2020 не є позивачем у даній справі, а замінене на стадії виконання судового рішення і є стягувачем замість Публічного акціонерного товариства Укрсиббанк.

Із матеріалів справи вбачається, що 20 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» в особі Тернопільського управління Західного регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк» та позичальником ОСОБА_2 був укладений Договір про надання кредиту №0.

20 липня 2007 року між Акціонерним комерційний інноваційним банком «УкрСиббанк» в особі Тернопільського управління Західного регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк» та поручителями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 були укладенні Договори поруки №1, №2 та №3 відповідно, за умовами яких поручителі зобов`язуються перед Кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобов`язань, що виникли з Кредитного договору № від 20.07.2007р. та з Кредитного договору №0 від 20.07.2007р. в повному обсязі, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність поручителів і боржника є солідарною.

17 березня 2009 року між поручителями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та кредитором АКІБ «УкрСиббанк» в особі Відділення №15 АКІБ «УкрСиббанк» були укладенні Додаткові угоди №1 до Договорів поруки №1, №2, №3 від 20.07.2007р. Дані Додаткові угоди укладені в зв`язку із укладенням між Банком та позичальником ОСОБА_2 Додаткової угоди №1 до Договору про надання кредиту №0 від 20.07.2007р.

З наданого Банком розрахунку заборгованості, вбачається, що позичальник та поручителі не належним чином виконували умови кредитного договору від 20.07.2007р. №0 та умови договорів поруки в частині своєчасного внесення кредитних платежів, згідно з чим допустили виникнення заборгованості в сумі 564 749,08 доларів США, що станом на 16.05.2013р. в еквіваленті становить 4 514 039,40 грн., з якої 434 458,64 доларів США (за курсом НБУ станом на 16.05.2013р. 3 472 627,91 грн.) кредитна заборгованість, 130 290,44 доларів США (за курсом НБМ станом на 16.05.2013р. 1 041 411,49 грн.) заборгованість по процентам.

Крім цього, сторони по Кредитному договорі від 20.07.2007р. №0 передбачили, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких грошових зобов`язань, передбачених цим Договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісії, Банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити Банку пеню в порядку та розмірі, встановленому в п. 7.1 Договору.

Згідно розрахунку заборгованість позичальника по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредитом станом на 16.05.2013р. становить 18 281 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.05.2013р. становить 146 120,02 грн., з яких 5 151,71 доларів США ( еквівалентно 41 177,62 грн.) пеня за прострочення спати кредиту, 13 129,29 доларів США (еквівалентно 104 942,40 грн.) пеня за прострочення сплати процентів, яка підлягає до солідарного стягнення.

Задовольняючи позовні вимоги АТ УкрСиббанк, суд першої інстанції виходив з факту неналежного виконання зобов`язання за укладеним кредитним договором позичальником ОСОБА_2 в частині повернення кредиту та сплати відсотків за його користування. При цьому, суд дійшов висновку про те, що відповідно до ст. 554 ЦК України й умов вищезазначених договорів у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручителі відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, та, оскільки Банком підтверджено належними доказами (договір про надання кредиту, розрахунок заборгованості) розмір заборгованості, наявні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачів в солідарному порядку.

Зважаючи на те, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не оскаржили рішення суду в апеляційному порядку, а відповідач ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції виключно в частині солідарного стягнення з неї заборгованості за кредитом, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 про солідарнеи стягнення заборгованості за кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положеннями ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Із статей 610, 611, 612 ЦК України вбачається, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

В силу ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача суми заборгованості у розмірі 564 749,08 доларів США.

Колегією суддів перевірено висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором та з`ясовано, що він визначений у відповідності із умовами Кредитного договору №0 15 квітня 2014 року, який підписано сторонами та який є чинним, розмір заборгованості ОСОБА_1 не спростовано.

Доводи ОСОБА_1 про те, що вона не укладала з банком додаткової угоди до договору поруки не заслуговують на увагу та спростовуються підписаними сторонами наявними в матеріалах справи додатковою угодою №1 до договору про надання кредиту №0 від 17.03.2009 року та додатковою угодою до договору поруки від 17.03.2009 року. Доказів на спростування вказаних договорів чи їх неукладення ОСОБА_1 не подала і про наявність таких доказів не заявила.

Відповідно ст.553 ЦК України, договір поруки - двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя. Чинним законодавством не встановлений обов`язок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов`язань перед кредитором. Воля та ставлення боржника для цього правочину не передбачена.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-51 цс11, від 20 вересня 2020 року у справі №500/6738/16-ц, від яких Верховний Суд не відступив.

Можливе також укладення договору поруки за участі трьох суб`єктів - кредитора, поручителя і боржника. Такому договору притаманні ознаки змішаного, оскільки ним врегульовуються різні відносини: по-перше, між кредитором і поручителем щодо встановлення обов`язку останнього відповідати за порушення зобов`язання боржником; по-друге, між боржником і поручителем про оплату послуг за надану поруку; по-третє, між усіма суб`єктами у визначенні питань стосовно окремих умов поруки (часткова відповідальність поручителя чи у повному обсязі, солідарна чи субсидіарна тощо).

Згідно укладених Договорів поруки №1, №2 та №3 поручителі зобов`язуються перед Кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобов`язань, що виникли з Кредитного договору № від 20.07.2007р. та з Кредитного договору №0 від 20.07.2007р. в повному обсязі, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність поручителів і боржника є солідарною.

Відповідно до частин 1, 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Узгодженням умов Договору поруки сторони визначили солідарну відповідальність боржника та поручителя ОСОБА_1 .

Доказів, які б спростовували наявність зазначеної заборгованості перед позивачем, ОСОБА_1 не було надано безпосередньо при зверненні з апеляційною скаргою.

Отже, зважаючи на невиконання боржником ОСОБА_2 зобов`язання за укладеним кредитним договором щодо погашення кредиту, сплати відсотків за його користування відповідно до вищенаведених умов договору, висновок суду про обов`язок поручителя ОСОБА_1 , як солідарного боржника із позичальником, в тому числі відсотків в межах строку дії кредитного договору та за прострочення платежів, нести відповідальність перед кредитором щодо погашення заборгованості по кредиту, відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача суми заборгованості у розмірі 564 749,08 доларів США є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та нормам матеріального закону.

Разом із тим, колегія відкидає доводи відзиву на апеляційну скаргу представника АТ УкрСиббанк щодо застосування до відповідачки ОСОБА_1 заходів реагування, передбачених ст.44 ЦПК України та повернення апеляційної скарги з мотивів неправдивих тверджень останньої, що вона лише 29.07.2022 року дізналась про наявність оскаржуваного рішення та приховала обставини та факти, які свідчать про те, що вона давно була обізнана з оскаржуваним рішенням.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач при зверненні до суду у липні 2013 року з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення солідарно заборгованості по кредитному договорі від 20.07.2007р. № в сумі 564 749,08 доларів США зазначив адресу ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 (а.с.2 т.1). Разом з тим, на запит суду (а.с.59 т.1) про місце реєстрації відповідачки ОСОБА_1 відповідно до ч.3 ст.122 ЦПК України (в редакції, що діяла на той час) поступила відповідь адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Тернопільській області про те, що ОСОБА_1 проживала у АДРЕСА_1 , 12.10.2010 року знято з реєстрації в Івано-Франківську область, Яремчанський район, с. Поляниця (а.с.62 т.1) Однак, дані про повідомлення відповідачки за новою виявленою судом адресою в матеріалах справи відсутні. Натомість, всі повідомлення надіслані судом за адресою АДРЕСА_1 повернулись до суду із відміткою за закінченням терміну зберігання. Таким чином, суд розглянув справу за відсутності відповідачки ОСОБА_1 . Відомості про вручення судових повісток у відповідності до вимог ст.74 ЦПК України (у редакції, що діяла нас розгляду справи судом першої інстанції) відсутні. А тому, у відповідності до вимог діючих норм ст.354, п.1 ч.2 ст.358 ЦПК України суд апеляційної інстанції погодився із доводами ОСОБА_1 про наявність вищевказаних підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, незважаючи на тривалий термін.

Вирішуючи питання про перегляд судового рішення, суд враховує принцип правової визначеності, який застосовується Європейським судом з прав людини при вирішенні звернень відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підлягає застосуванню судами України відповідно до статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право на справедливий судовий розгляд. При цьому ключовим принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя.

Принцип правової певності є одним з основних аспектів верховенства права вимагає, серед іншого, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.

У його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, як вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншим словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Водночас скасування рішення суду, яке вже частково виконано, може (поряд з іншими обставинами) свідчити про зведення принципу res judicata нанівець (пункт 35 Рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України» (заява № 61333/00)).

Разом з тим, підставами неналежного повідомлення про розгляд справи ОСОБА_1 не обґрунтовувала свою апеляційну скаргу по суті, а тому, у відповідності до п.3 ч.376 ЦПК України, апеляційний суд не має підстав для скасування рішення суду за наявного порушення.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування рішення суду, виходячи із доводів та мотивів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини другої вказаної статті), у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої вказаної статті).

Ураховуючи, що за результатами перегляду справи в суді апеляційної інстанції відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення щодо вирішення спору по суті, понесені судові витрати відшкодуванню не підлягають, тому їх слід покласти на відповідачку в межах понесених сум.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 квітня 2014 року залишити без змін.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в апеляційному суді покласти на ОСОБА_1 в межах понесених сум.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 листопада 2022 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.