Справа № 459/3497/20 Головуючий у 1 інстанції: Отчак Н.Я.
Провадження № 22-ц/811/1487/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2022 року м.Львів

Справа № 459/3497/20

Провадження № 22ц/811/1487/22

Провадження № 22ц/811/1728/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О

розглянув апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у Львівській області та Львівської обласної прокуратури на рішення Червоноградського міського суду Львівської області, м.Червонограді 6 червня 2022 року, та апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури на додаткове рішення цього суду від 21 червня 2022 року, ухвалені у складі судді Отчак Н.Я., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області, та Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями,-

встановив:

4 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 5 вересня 2018 року він звернувся до Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області про скоєння кримінального правопорушення у зв`язку з службовим підробленням заповіту від імені батька ОСОБА_2 та його використання для незаконного отримання у власність майна в порядку спадкування, що спричинило тяжкі наслідки. 8 вересня 2018 року було внесено відомості до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження № 000060, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, з приводу того, що службові особи, Скоморохівської сільської ради в грудні 1993 року видали завідомо неправдивий офіційний документ. У вказаному кримінальному провадженні він є потерпілим. Йому вручено пам`ятку про права та обов`язки потерпілого. Зазначає, що звертався із скаргою до ГУ НП у Львівській області щодо бездіяльності у даному кримінальному провадженні. Кримінальне провадження неодноразово закривалося, постановами слідчого у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, проте такі постанови було скасовано процесуальним прокурором та слідчим суддею як передчасні, а досудове розслідування проведено неповно, не проведено усіх необхідних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні. На теперішній час кримінальне провадження триває, однак підозри нікому не пред`явлено. Зазначені незаконні рішення, вказують на неефективне розслідування кримінального провадження, яке розслідується протягом 2-ох років, і у якому фактично рік - це час, протягом якого діяли в наступному скасовані рішення про закриття кримінального провадження. Стверджує, що він змушений переносити негативні емоції та моральні страждання, які привели до психологічного напруження та розчарувань в діях державних органів, через таку триваючу бездіяльність Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області. Вважає, що внаслідок неналежного виконання своїх обов`язків уповноважені особи відповідачів не вживають заходів до завершення цього кримінального провадження з притягненням винних осіб до відповідальності. Він змушений витрачати свій час та зусилля на відновлення своїх прав та захист своїх інтересів. Посилаючись на характер та обсяг страждань (душевних, психічних), яких він зазнав, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позивач визначив розмір завданої йому моральної шкоди в загальній сумі 25 000 грн.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 6 червня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України у користь ОСОБА_1 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання судових витрат.

Додатковим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21 червня 2022 року стягнуто з Державного бюджету України у користь ОСОБА_1 1 000 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду оскаржили Головне управління Національної поліції у Львівській області та Львівська обласна прокуратура.

Додаткове рішення суду оскаржила Львівська обласна прокуратура.

Головне управління Національної поліції у Львівській області в апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, не надано належної оцінки наявним у справі доказам. Звертає увагу на те, що позивач не довів належними доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також не довів причинно-наслідковий зв`язок між діями службових осіб поліції з настанням негативних наслідків, на які він посилався у позовній заяві, обґрунтовуючи моральну шкоду. Просить рішення скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю.

Львівська обласна прокуратура вказує, що не погоджується з вказаними рішеннями суду, оскільки вважає, що такі є необґрунтованими та незаконними, а також ухвалені з порушенням матеріального та без дотриманням норм процесуального права. Звертає увагу, що рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора та які розцінені судом як бездіяльність і затягування кримінального провадження, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Тому, вважає безпідставним та необґрунтованим висновок суду про те, що неодноразове скасування постанов про закриття провадження та оскарження бездіяльності слідчих, не свідчать про протиправність дій відповідачів при проведенні розслідування кримінального провадження. Щодо додаткового рішення вказує, що районним судом не взято до уваги твердження відповідачів про відсутність квитанцій та інших банківських документів щодо сплати витрат на правничу допомогу. Просить рішення та додаткове рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог та стягненні судових витрат відмовити повністю.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи проводиться судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що 5 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області про скоєння кримінального правопорушення у зв`язку з службовим підробленням заповіту від імені його батька ОСОБА_2 та використання цього заповіту для незаконного отримання у власність майна в порядку спадкування, що спричинило тяжкі наслідки.

7 вересня 2018 року в Сокальське ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області по пошті надійшла заява ОСОБА_1 про те, що службові особи Скоморохівської сільської ради в грудні 1993 року видали завідомо неправдивий офіційний документ.

8 вересня 2018 року було внесено відомості до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження № 0000601 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Фабула:

27 вересня 2018 року ОСОБА_1 отримав пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого.

28 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із скаргами до начальника ГСУ НП України, народного депутата України Добкіна М.М., начальника СУ ГУ НП у Львівській області, начальника Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області на бездіяльність слідчого СВ Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області при проведенні досудового розслідування, оскільки з моменту відкриття кримінального провадження проведено лише його допит та не проведено жодних інших слідчих дій.

29 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із скаргою до Генерального прокурора України, прокурора Львівської області, керівника Червоноградської місцевої прокуратури, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, голови Львівської ОДА на бездіяльність прокурора Сокальського відділення Червоноградської місцевої прокуратури та слідчого СВ Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області при проведенні досудового розслідування, оскільки з моменту відкриття кримінального провадження, проведено лише його допит та не проведено допит колишнього секретаря Скоморохівської сільської ради ОСОБА_3

88 лютого 2019 року за № К-39/16/02-19 СУ ГУ НП у Львівській області було надано відповідь ОСОБА_1 , у якій повідомлено, що постановою слідчого СВ Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області від 27 грудня 2018 року кримінальне провадження №0000601 від 8 вересня 2018 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України.

Постановою прокурора у кримінальному провадженні від 1 березня 2019 року скасовано зазначену постанову слідчого з вказівкою на те, що рішення про закриття є передчасним, прийняте без проведення усіх необхідних та можливих слідчих дій спрямованих на повне та об`єктивне з`ясування усіх обставин вчинення кримінального правопорушення.

23 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Сокальського районного суду з скаргою на бездіяльність слідчого СВ Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області Баран Т.Я. та прокурорів Сокальського відділу Червоноградської місцевої прокуратури Львівської області щодо нездійснення процесуальних дій, які вони зобов`язані вчинити у визначений КПК України строк, зокрема, щодо невручення повідомлення про підозру у визначений строк.

Постановою слідчого СВ Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області від 28 квітня 2020 року кримінальне провадження №0000601 від 8 вересня 2018 року повторно закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України. Органом досудового розслідування дану копію постанови про закриття кримінального провадження скеровано ОСОБА_1 до відома, однак така постанова датована 29 квітня 2020 року і є відмінною від постанови, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження №0000601.

Ухвалою слідчого судді від 1 жовтня 2020 року постанову слідчого від 29 квітня 2020 року про закриття кримінального провадження скасовано з підстав, що слідчим після скасування прокурором 1 березня 2019 року попередньої постанови не виконано вказівок прокурора та не проведено жодної слідчої дії в межах кримінального провадження, не допитано свідків, слідчим не були вичерпані всі можливості отримати додаткові достатні докази по справі.

Постановою слідчого СВ Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області від 31 травня 2021 року кримінальне провадження №0000601 від 8 вересня 2018 року закрито в черговий раз у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України.

Постановою прокурора у кримінальному провадженні від 5 липня 2021 року скасовано зазначену постанову слідчого з вказівкою на те, що рішення про закриття є передчасним, прийняте без проведення у провадженні усіх необхідних та можливих слідчих дій.

Ухвалами слідчих суддів від 07 листопада 2019 року, 18 грудня 2020 року та 10 грудня 2021 року продовжувався строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000601.

10 грудня 2020 року процесуальним прокурором у кримінальному провадженні надано ряд вказівок слідчому.

21 грудня 2020 року процесуальним прокурором у кримінальному провадженні скеровано ряд вказівок заступнику начальника СВ Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області Криштофу М.Б. та в порядку п. 8 ч. 2 ст. 36 КПК України ініційовано питання щодо відсторонення слідчого ОСОБА_4 від проведення досудового розслідування у зв`язку з неефективним проведенням слідчим досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні з призначенням іншого слідчого,.

4 січня 2021 року слідчим управлінням ГУ НП у Львівській області надано ряд вказівок слідчому у кримінальному провадженні.

23 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Сокальського районного суду з скаргою на бездіяльність слідчого СВ Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області Барана Т.Я. та прокурорів Сокальського відділу Червоноградської місцевої прокуратури Львівської області, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які вони зобов`язані вчинити у визначений КПК України строк.

Крім того, 2 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до начальника ГСУ НП України, начальника СУ ГУ НП у Львівської області з скаргою на бездіяльність слідчого СВ Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області Барана Т.Я., яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які вони зобов`язані вчинити у визначений КПК України строк, а саме з приводу невручення повідомлення про підозру у визначений строк.

Ухвалою слідчого судді Сокальського районного суду від 1 вересня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 про відвід слідчого СВ відділення поліції № 2 Червоноградського РВП ГУ НП у Львівській області Барана Т.Я. у кримінальному провадженні.

Постановою Львівського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 травня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання факту прийняття ОСОБА_1 та ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, про визнання нікчемним заповіту від імені ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідченого 31 січня 2012 року приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І., та зареєстрованого у реєстрі за №317, скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

З рішення Львівського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року вбачається, що рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 26 травня 2020 року позов задоволено частково. Визнано недійсним заповіт від імені батька ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений 28 грудня 1993 року секретарем Скоморохівської сільської ради Сокальського району Львівської області Гібляк Н.Я., зареєстрований у реєстрі за №19. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , видане Сокальською державною нотаріальною конторою ОСОБА_6 13 лютого 2003 року та зареєстроване в реєстрі за №1-377. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 , видане Сокальською державною нотаріальною конторою дочці ОСОБА_7 6 травня 2010 року, та зареєстроване в реєстрі за №1-531. Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 лютого 2003 року, видане в Сокальській державній нотаріальній конторі, та зареєстроване у реєстрі за №1-377. Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 6 травня 2010 року, видане Сокальською державною нотаріальною конторою, та зареєстроване у реєстрі за №1-531. Визнано факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом фактичного вступу у володіння та управління його спадковим майном. Визнано факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його дружиною ОСОБА_5 , шляхом фактичного вступу у володіння та управління його спадковим майном, та факт постійного проживання нею із спадкодавцем ОСОБА_6 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнано нікчемним заповіт від імені матері ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений 31 січня 2012 року приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І., і зареєстрований в реєстрі за №317. В решті позову відмовлено.

Також з рішення Львівського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року вбачається, що за висновком №1009 криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису від 24 квітня 2015 року, вбачається, що підписи (рукописний текст прізвища) від імені ОСОБА_2 , які розташовані на двох оригінальних примірниках заповіту, датованого 28 грудня 1993 року, виконані однією особою, проте, не ОСОБА_2 .

Позивач пов`язував свої моральні страждання із неефективним розслідуванням кримінального провадження, розпочатого за його заявою та прийнятими неодноразовими рішеннями про закриття кримінального провадження за № 0000601, всебічного, повного та об`єктивного розслідування за його заявою для встановлення вини ОСОБА_3 та притягнення її до кримінальної відповідальності. Зазначав, що з часу початку проведення досудового розслідування у нього пригнічений стан, він роздратований, переносить негативні емоції та моральні страждання, які призвели до погіршення стану здоров`я, підвищення артеріального тиску, хвороби серця. У зв`язку із таким станом, він був змушений звертатися за медичною допомогою та проходив обстеження. Зокрема, 5 вересня 2018 року проходив ультразвукове обстеження серця в Ультразвуковому навчально-діагностичному центрі «Сімекс-Соно»; 1 жовтня 2018 року проходив обстеження в Львівському обласному кардіологічному центрі.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що надані позивачем медичні обстеження були проведені до реєстрації кримінального провадження в ЄРДР, а також повторно через нетривалий час.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з наступними змінами, звертає увагу судів на те, що відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria, заява № 68490/01).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено правовий висновок про те, що застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

У своїх рішення ЄСПЛ неодноразово наголошував, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, зокрема, складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece), заява № 19773/92).

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо.

Суд першої інстанції встановив, що слідчим суддею тричі продовжувався строк досудового розслідування на шість місяців, однак після останньої ухвали про продовження строку слідчим жодних слідчих дій проведено не було. Крім того, процесуальним прокурором у кримінальному провадженні констатовано факт самоусунення слідчого Барана Т.Я. від проведення досудового розслідування вищезазначеного кримінального провадження, оскільки досудове розслідування ефективно не проводиться протягом тривалого часу. Допитано потерпілого та голову Скоморохівської сільської ради, яка раніше займала посаду секретаря цієї сільської ради, не отримано тимчасових доступів до оригіналів можливих сфабрикованих (підроблених) документів, не призначено жодних почеркознавчих експертиз, які б дали відповіді по факту підроблення заповіту. Також слідчим неодноразово безпідставно виносились постанови про закриття кримінального провадження, без виконання вказівок процесуального прокурора та СУ ГУ НП у Львівській області, що призвело до неефективного досудового розслідування, в результаті чого було задоволено відвід слідчого Барана Т.Я. на підставі ухвали слідчого судді від 1 вересня 2021 року.

Оскільки під час розгляду справи, судом встановлено факт безпідставної та надмірної тривалості досудового розслідування, понад строки передбачені КПК України, а також бездіяльність посадових осіб відповідачів, суд дійшов правильного висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, що виразилась у душевних стражданнях, завданих такою бездіяльністю та рішеннями посадовими особами вказаних державних органів, згідно статті 1174 ЦК України.

Прокурором неодноразово скасовувалися прийняті органом досудового розслідування процесуальні рішення у зв`язку з тим, що такі є необґрунтованими, винесені передчасно та без належної мотивації. Також слідчим суддею скасовувалася постанова слідчого про закриття кримінального провадження, з підстав необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що безпідставними є доводи відповідачів про те, що оскарження позивачем прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства та не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності та не є підставою для відшкодування моральної шкоди у розумінні статті 23 ЦК України, оскільки не є порушенням прав особи.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440 цс16.

Статтею 2 ЦК України передбачено, що держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України, яке здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 .

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-3014цс16.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Наведений правовий висновок був висловлений Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року у справі №560/798/16-а.

Отже, вимушені зміни у житті позивача, внаслідок яких він мав постійно відвідувати органи поліції та суди, душевні страждання, погіршення емоційного стану, поява дратівливості, погіршення сну - перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з тривалістю досудового розслідування та систематичною бездіяльністю посадових осіб відповідачів, а тому завдали йому моральної шкоди, право на відшкодування якої він має.

Розмір моральної шкоди не підлягає чіткому розрахунку, окрім випадків, коли такий розмір встановлений законом.

У зв`язку з наведеним безпідставними є доводи відповідачів щодо відсутності доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом враховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних страждань. При цьому суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимогам поміркованості, розумності та справедливості, характеру й обсягу моральних страждань позивача, відповідає компенсація моральної шкоди у розмірі 2 000 грн., а заявлений позивачем розмір відшкодування є істотно завищеним.

Щодо додаткового рішення суд першої інстанції виходив з наступного.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 6 червня 2022 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області та Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діяннями. Вирішено стягнути з Державного бюджету України у користь ОСОБА_1 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Державного бюджету України у користь ОСОБА_1 67,26 грн. судового збору. У решті вимог відмовлено.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 1, 2 ст. 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

В судовому засіданні 10 травня 2021 року позивач подав письмову заяву, що після ухвалення рішення по суті позовних вимог, стороною позивача буде подана відповідна заява про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

10 червня 2022 року на адресу суду надійшла заява позивача про ухвалення додаткового рішення, в якій останній просив стягнути у його користь понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

На підтвердження факту виконання умов надання правової допомоги позивачем надано: 1) договір-доручення на правове обслуговування від 2 грудня 2020 року укладений між ТОВ «Юридичний центр захисту прав власників» в особі директора Бордюка М.Й. та ОСОБА_1 , щодо надання працівниками «Юридичної фірми» (адвокатами Бордюком М.Й., Савкою Р.І.) та адвокатом Остриком С.О. відповідно до договору юридичних послуг позивачу ОСОБА_1 (п. 2.1); 2) детальний опис виконаних робіт від 09 червня 2022 року, згідно якого вартість юридичних послуг становить 5000 грн.; 3) довідку відділу статистики щодо ТОВ «Юридичний центр захисту прав власників». Також до матеріалів справи долучено договір про представництво інтересів від 2 грудня 2020 року, укладений між адвокатом Бордюком М.Й. та Кваснюком М.Г., окрім цього, адвокатом Бордюком М.Й. видано ордер серії ВС № 1062446 про надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 та адвокатом Остриком С.О. видано ордер серії ВС № 1046187 про надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 .

Відповідно до п.4.1 договору-доручення про надання правничої допомоги сторони визначили, що за поточну роботу «Довіритель» сплачує кошти в твердій сумі в розмірі 5000 грн., які оплачує протягом 1 місяця з моменту прийняття судом 1-ї інстанції рішення.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20.

Відтак, твердження представників відповідачів, що в матеріалах даної справи відсутні квитанції або інший банківський документ, які підтверджували б оплату послуг щодо надання позивачеві професійної правничої допомоги в даній справі, судом першої інстанції правильно відхилені.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 19.08.2021 року у справі № 369/9099/18.

Посилання представника Головного управління Національної поліції у Львівській області на те, що в детальному описі виконаних робіт долученого позивачем до справи, зазначено інший номер справи, а саме 459/3568/20, отже послуги надані адвокатом в рамках іншої справи та не мають відношення до даної справи, суд відхилив, розцінив даний факт як механічну описку при складані детального опису, а щодо відсутності у договорі номера справи 459/3497/20 суд зазначив, що договір-доручення на правове обслуговування укладений між ТОВ «Юридичний центр захисту прав власників» 2 грудня 2020 року, однак позивач звернувся з позовом до суду 4 грудня 2020 року, тобто після укладення договору, відтак у договорі відсутній номер справи.

Суд, з урахуванням наведених вище норм права та з урахуванням конкретних обставин справи, обґрунтованості понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, розумності їхнього розміру, необхідності таких, заперечень представників відповідачів проти заявленого до стягнення позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу, принципу співмірності судових витрат, розміру наданої правової допомоги, складністю справи та виконаними послугами, часом, витраченим адвокатами на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову і значенням справи для сторін, а також те, що позов задоволено частково, дійшов правильного висновку про необхідність зменшити розмір витрат на правничу допомогу та стягнути Державного бюджету України на користь позивача зазначені витрати у сумі 1000 грн.

З висновками суду, які відповідають встановленим обставинам справи, належить погодитися, оскільки судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішень суду відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись: ст. ст. 141, 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у Львівській області та Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 6 червня 2022 року та додаткове рішення цього суду від 21 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 11 листопада 2022 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: _________________ Ю.Р. Мікуш _______________Р.В. Савуляк