Номер провадження: 22-ц/813/1964/22
Справа № 504/1248/14-ц
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року у складі судді Вінської Н.В.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи ОСОБА_3 , про витребування автомобіля марки «Форд» модель «Фокус», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2001 року випуску об`єм двигуна 2.0 л., кузов НОМЕР_2 та передачу його позивачу.

15.03.2018 позивач звернувся з уточненою позовною заявою та просив суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні автомобілем марки «Форд» модель Фокус, шляхом зобов`язання від відповідача передати ОСОБА_1 вказаний автомобіль в належному зовнішньому та внутрішньому вигляді, повному справному та працездатному стані всіх його вузлів та агрегатів; заборонити відповідачу порушувати у майбутньому право позивача як власника автомобіля марки «Форд» модель «Фокус», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2001 року випуску об`єм двигуна 2.0 л., кузов НОМЕР_2 ; покласти на відповідача оплату судового збору.

07.02.2019 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій крім заявлений вимог в уточненій позовній заяві від 15.03.2018 також просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

04.06.2020 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій останній просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 30 000 грн; матеріальні збитки внаслідок неповернення належного йому автомобіля в розмірі 96 922 грн; витрати на проведення експертизи у розмірі 6 028,80 грн та суму сплаченого судового збору.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року уточнені позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдані матеріальні збитки внаслідок неповернення належного йому автомобіля у сумі 96 922 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення експертизи у розмірі 6 028,80 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у сумі 30 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1 903,83 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з 1997 року по 2008 рік третя особа ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з позивачем. За спільні сімейні кошти ними було придбано автомобіль марки «Форд» модель «Фокус», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2001 року випуску об`єм двигуна 2.0 л., кузов НОМЕР_2 . В позовній заяві та інших її редакціях позивач постійно наголошує на тому, що з 2008 року він користується автомобілем. Зазначене не відповідає дійсності. В його користуванні до липня 2018 року перебував транспортний засіб Тойота Прада, 2003 р.в., власником якого, спочатку була ОСОБА_4 , а в подальшому ОСОБА_3 . Відповідач зазначив, що ОСОБА_3 не мала та не має водійського посвідчення та не вміє керувати транспортними засобами, а тому у відповідача не виникало необхідності в користуванні спірним автомобілем. Крім того, в заяві про збільшення позовних вимог єдиним доказом та підставою позову позивач зазначає лише той факт, що користування відповідачем спірним автомобілем підтверджується розділом 6 електронної декларації судді Заводського районного суду м. Миколаєва за 2015 рік. Водночас згідно роз`яснень НАЗК та законодавства України саме 13.11.2004 при реєстрації автомобіля та отриманні свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу позивач наділив відповідача правом керування спірним автомобілем та на теперішній час відповідач наділений цим правом. Він і до теперішнього часу повинен зазначати вказане право користування автомобілем в деклараціях, тому що воно існує до теперішнього часу і до цього дня ніким не скасовано. Зазначає, що саме у декларації зазначав право користування автомобілем, яке на праві власності належить іншій особі, але він не користується автомобілем. Крім того, в останній заяві про збільшення позовних вимог позивач сам зазначає, що у автомобіля є інший власник, оскільки відбувся продаж майна ДВС в порядку примусового виконання рішення. Відповідач також зазначив, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Але, як вбачається з позовної заяви, позивач не є власником майна, а саме автомобіля марки «Форд» модель «Фокус», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2001 року випуску об`єм двигуна 2.0 л., кузов НОМЕР_2 . Вважає, що уточнена позовна заява та заява про збільшення позовних вимог не відповідає вимогам ст.49 ЦПК України, оскільки позивач своїми заявами змінює предмет і підстави позову і її слід розглядати як новий позов з новими позовними вимогами, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог. Також зазначає, що між ним та позивачем ніяких угод позички транспортного засобу ніколи не укладалося. Крім того, на даний час, при примусовому виконанні виконавчого провадження №56954580 по виконанню виконавчого листа № 522/4205/14ц від 14.02.2019, виданого Приморським районним судом м. Одеси, стосовно стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 державним виконавцем примусово реалізовано автомобіль «Форд» модель «Фокус», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2001 року. Відповідачу взагалі не зрозуміло, чому ОСОБА_1 покладає свої боргові зобов`язання на нього, так як жодних договорів між ними не укладалося. Жодним чином позивач не оскаржив дії держаного виконавця та не прийняв дій для повного виконання рішення. Також, позивач не може зазначити, в якому стані, і яка саме ринкова вартість автомобіля складала в той саме час, коли ОСОБА_1 нібито передав ОСОБА_2 вказаний автомобіль, і яким чином позивачем оцінено суму шкоди. Крім того, припущення позивача, що він міг би в 2016 році продати автомобіль та витратити на власний розсуд кошти не відповідає дійсності, у зв`язку з тим, що саме з 2012 року до 2018 року, вищевказаний автомобіль був предметом поділу майна подружжя по іншій судовій справі.

27.04.2021 ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 не зазначив свого РНОКПП та не надав інформацію про серію та номер його паспорту громадянина України, що становить порушення ст. 356 ЦПК України та є підставою для залишення апеляційної скарги без руху в порядку ст. 357 ЦПК України. Посилання апелянта на те, що ним не подано жодних доказів є голослівними твердженнями, яке жодним чином не підтверджуються та спростовуються наявними в матеріалах цивільної справи доказами, які були подані на обґрунтування позовних вимог. Посилання апелянта на те, що експертиза, яка була проведена на виконання ухвали Комінтернівського районного суду від 25.04.2019 є неналежним доказом є абсурдними, оскільки не підтверджені жодними доказами порушення процедури проведення експертизи, а незгода апелянта із її результатами не може слугувати підставою для визнання висновків експерта неналежним доказом.

Відповідач, надав пояснення, в судове засідання 19.07.2022 не з`явився, також не з`явилася третя особа, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позов в частині стягнення матеріальних збитків, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль на час розгляду даної справи є беззаперечною власністю позивача (відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та рішення апеляційного суду Одеської області від 2017 року) і знаходився усупереч волі власника у користуванні відповідача, що підтверджується поясненнями сторін та декларацією про доходи за 2015 рік відповідача. Крім того, враховуючи встановлення неправомірного порушення прав позивача з боку відповідача, суд стягнув з відповідача моральну шкоду в заявленому останнім розмірі.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується, виходячи з наступного.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик вчинення або невчинення нею процесуальних дій (ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 з 01.08.1997 перебували у шлюбі.

13.11.2004 за ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль «Форд» модель «Фокус», 2001 року випуску.

Відповідно до запису у свідоцтві про реєстрацію вказаного транспортного засобу, ОСОБА_2 (син ОСОБА_3 ) наділений правом керування вказаним транспортним засобом.

У квітні 2008 року фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 припинилися та у 2014 році шлюб між ними було розірвано.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.12.2017, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 26 грудня 2018 року, у справі №522/4205/14-ц про поділ майна подружжя, автомобіль «Форд» модель «Фокус», 2001 року випуску визнано спільною сумісною власністю подружжя та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 половину вартості автомобіля.

На виконання рішення суду про поділ майна подружжя у виконавчому провадженні №58503814 постановою головного державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 26.03.2019 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , описано та арештовано майно, в тому числі спірний автомобіль разом із технічним паспортом.

29.01.2020 в межах зазначеного виконавчого провадження проведено електронні торги та згідно з актом автомобіль «Форд» модель Фокус, 2001 року випуску, було продано (реалізовано) за 62 497, 50 грн. ОСОБА_5 .

Акт про проведення електронних торгів від 29.01.2020 відповідно до ст. ст. 18, 61 ЗУ «Про виконавче провадження» є підставою для видачі відповідним органом свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_5 .

Отже, у 2020 році право на транспортний засіб перейшло до третьої особи, а відтак стягнення вартості автомобіля з ОСОБА_2 є безпідставним, оскільки автомобіль не перебуває у його власності або користуванні, та вибув з власності позивача в порядку виконання судового рішення.

Суд вирішив справу, не надав оцінки наданим доказам, вважав встановленим, що автомобіль на час вирішення спору належить ОСОБА_1 , що не відповідає обставинам справи.

Зважаючи на викладене, рішення суду в зазначеній частині не відповідає вимогам закону, підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з мотивів та підстав, викладених вище.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, зважаючи на доводи апеляційної скарги, суд виходить з наступного.

Встановленим слід вважати те, що спір тривав з 2014 року, з цього часу і до реалізації автомобіля в порядку виконання судового рішення про стягнення компенсації ОСОБА_1 користуватися автомобілем не міг, фактичне перебування автомобіля у користуванні з 2010 по 2012 рік ОСОБА_2 визнавав, та пояснював, що повернув його ОСОБА_1 , віддавши ключі та залишивши біля вікон за адресою АДРЕСА_1 .

Водночас докази фактичного повернення ОСОБА_2 автомобілю ОСОБА_1 у справі відсутні та всупереч доводам про повернення майна ще в 2012 році, ОСОБА_2 звертався до суду із заявою про зупинення провадження у цій справі про повернення автомобіля до вирішення справи №522/4205/14ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (а.с.7,т.1).

З огляду на таку позицію відповідача, зацікавленого у зупиненні провадження про повернення автомобіля, коли він вже ним не користується, неповідомлення про те, що автомобіль в користуванні не перебуває, зазначення в деклараціях впродовж 2017-2019 років про вказане рухоме майно як таке, яким він користується, та невчинення жодних дій для припинення права користування, визначеного записом у свідоцтві про реєстрацію ТЗ, коли вже виник спір, обґрунтованими слід вважати доводи позивача про унеможливлення користування автомобілем з вини відповідача у період до реалізації майна третім особам.

Враховуючи те, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, то лише з грудня 2017 року ОСОБА_1 міг вирішувати одноособово долю автомобіля, а відтак з цього часу і до його арешту для реалізації слід вважати обґрунтованими доводи про неповернення йому майна, що завдавало моральних страждань через перешкоди у здійсненні права власності.

Також слід врахувати те, що даний спір перебував на розгляді у суді з 2014 року, відповідач мав право заперечувати про наявність у нього спірного нерухомого майна, проте клопотав про зупинення провадження у даній справі до вирішення спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, стороною якого не був. Дій щодо припинення належного відповідачу права користування транспортирним засобом останній не вчиняв, автомобіль було реалізовано, що зумовило позивача неодноразово змінювати свої позовні вимоги та призвело до тривалого розгляду спору. Як наслідок позивач в період з 2017 року та до березня 2019 року (накладення арешту на автомобіль) був позбавлений можливості користуватися транспортним засобом, який належав йому на праві власності.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.50, ратифікована 17.07.97). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи "Савула проти України", N12868/05, рішення від 10.12.2009 р.; "Войтенко проти України", N18966/02, рішення від 29.06.2004 р.).

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги про відшкодування моральної шкоди свої висновки належним чином не мотивував, що свідчить про невідповідність рішення вимогам ст.263 ЦПК України і в цій частині.

За таких обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також встановлених судом обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди підлягає частковому задоволенню в розмірі 15 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення в частині стягнення матеріальних збитків скасуванню та в задоволенні позову в цій частині слід відмовити, в частині стягнення моральної шкоди рішення підлягає зміні та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 15 000 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків, судових витрат скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків внаслідок неповернення автомобіля відмовити.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 15 000 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 08.08.2022.

Головуючий:

Судді: