Справа № 496/2361/21
Провадження № 2/496/13/22
11 травня 2022 року Біляївський районний суд
Одеської області
у складі: головуючого судді Трушиної О.І.
за участю секретаря Старостіної А.Ю.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Біляївка цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 18.06.2021 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, але подав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглянути у його відсутність та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Крім того, в матеріалах справи міститься клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, хоча була повідомлена про розгляд справи належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала, а тому суд, приймаючи до уваги заяву представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Суд зазначає, що в даному випадку ТОВ «Росвен Інвест Україна» надало суду договір факторингу № 409/К від 27.04.2018 року, відповідно до п. 1 якого ПАТ «Дельта Банк» відступило позивачу право вимоги до позичальників-фізичних осіб, перелік яких міститься в Додатку №1 до договору.
При цьому вказаним Договором факторингу передбачено, що Додаток №1 до договору містить інформацію, зокрема, про розмір грошових зобов`язань кожного з боржників з переліком їх особистих даних.
Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Засади змагальності у цивільному судочинстві та обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, шляхом подання до суду першої інстанції в установленому порядку і строки, обов`язкові для учасників процесу і суду в силу вимог п.4 ч.3 ст.2, статті 12, 81, 83 ЦПК.
В даному випадку, окрім витягу з реєстру передачі прав вимоги до договору факторингу № 409/К від 27.04.2018 року позивачем не надано будь-якого належного, достатнього і допустимого доказу на підтвердження факту наявності у позивача права вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором, та на підтвердження факту наявності у відповідача заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» в розмірі, який позивач вказав в своїй позовній заяві.
Суд зазначає, що сам по собі витяг з вищевказаного реєстру передачі прав вимоги суд не може взяти до уваги, оскільки такий документ формується одноособово позивачем, з можливостю внесення будь-яких даних, які фактично нічим не підтверджені.
При цьому додаток № 1 до договору факторингу № 409/К від 27.04.2018 року, згідно умов цього договору, має містити перелік боржників за договорами, право вимоги за якими виникло у позивача, позивач суду не надав.
За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566 (зі змінами та доповненнями), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням №254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Згідно з п.5.4. Положенням №254, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
При цьому, п.5.6 Положення №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
У своєму правовому висновку Вищий Господарський суд України згідно постанови від 06.04.2017 року справа № 905/2009/15, надаючи оцінку виписці по особовому рахунку вказав, що виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
З урахуванням вищевикладеного, судами обґрунтовано прийнято банківські виписки як належні докази підтвердження видачі кредиту та залишено поза увагою заперечення відповідача щодо факту укладення та виконання ним кредитного договору.
Отже, розмір заявленої до стягнення позивачем заборгованості позивач не підтвердив будь-якими доказами, не зазначив період нарахованої заборгованості, в тому числі - період нарахування заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом, 3% річних, інфляційних втрат. Інформація про рух коштів, про повну або часткову сплату щомісячних платежів за договором, про що зазначає позивач у позовній заяві, в матеріалах справи відсутня. У зв`язку з цим суд позбавлений можливості перевірити розрахунок такого розміру заборгованості відповідача за кредитним договором.
Таким чином, з огляду на норми чинного законодавства України, в тому числі опираючись на Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, суд вважає позов необґрунтованим та безпідставним, приєднані позивачем документи не містять жодного належного та достовірного доказу отримання відповідачем кредиту, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених вимог та стверджень.
Крім того, суд ставиться критично до нарахування заборгованості правонаступником ПАТ «Дельта Банк», позивачем по справі 3% річних та інфляційних втрат, оскільки ним не доведено факту ухилення від виконання зобов`язань за договором ОСОБА_1 , після передання ним прав вимоги.
У зв`язку з викладеним вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, оскільки суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів у контексті вище перелічених норм законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові, відшкодуванню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 509, 525, 526, 536, 549, 611, 625, 634, 1048-1054 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, через Біляївський районний суд Одеської області.
Повне судове рішення складено 16.05.2022 року.
Суддя О.І. Трушина