Провадження № 2/752/722/22
РІШЕННЯ

Іменем України

08.07.2022 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Литвиненко Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Київської міської прокуратури, Київського апеляційного суду, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції України в м. Києві, Київської місцевої прокуратури № 1, Голосіївського районного суду м. Києва, в якому просив суд стягнути солідарно із відповідачів, за рахунок державного бюджету України, на користь позивача моральну шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями органом досудового слідства, прокуратури та суду в кримінальних провадженнях № 0007977 та № 10000572, які були об`єднані ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.04.2015 року, а саме: 29988000,00 грн. - кошти за час незаконного перебування позивача під вартою; 500000,00 грн. - кошти за незаконне пред`явлення позивачу обвинувачення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, незаконне пред`явлення позивачу підозр у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України, та за час перебування позивача під слідством під час досудового розслідування, 500000,00 грн. - кошти за час розгляду апеляції прокурора в Апеляційному суді м. Києва, а також стягнути кошти по оплаті за надану адвокатом позивачу правову допомогу в кримінальних провадженнях № 0007977 та № 10000572 в сумі 620000,00 грн., а всього позивач просив стягнути кошти в сумі 31608000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.05.2012 року позивача було затримано, як підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 08.05.2012 року, відносно позивача, що обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, - було обрано запобіжний захід у виді взяття під варту. В подальшому, дія зазначеного запобіжного заходу постійно продовжувалась. 02.09.2013 року відомості про можливе скоєння позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 10000572, та складено обвинувальний акт відносно позивача. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.11.2013 року, обвинувальний акт в кримінальному провадженні за № 10000572 від 02.09.2013 року відносно позивача, було повернуто прокурору прокуратури Голосіївського району міста Києва. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2013 року, обвинувальний акт в кримінальному провадженні за № 10000572 від 02.09.2013 року відносно позивача, було повернуто прокурору прокуратури Голосіївського району міста Києва. Обвинуваченому ОСОБА_1 обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою було змінено на заставу в розмірі 20 мінімальних заробітних плат, що становило 22940,00 грн. 23.12.2013 року позивач був звільнений під заставу на підставі зазначеної ухвали, що підтверджується листом Київського СІЗО. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року, обвинувальний акт в кримінальному провадженні за № 10000572 від 02.09.2013 року відносно позивача, було повернуто прокурору прокуратури Голосіївського району міста Києва, та було залишено без змін міру запобіжного заходу у виді застави. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2014 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року було частково змінено. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 2014 року, обвинувальний акт в кримінальному провадженні за № 10000572 від 02.09.2013 року відносно позивача, було повернуто прокурору прокуратури Голосіївського району міста Києва. Позивач вказує, що обвинувальні акти відносно нього неодноразово повертались до прокуратури для усунення виявлених недоліків, фактично визнавалось судом порушення слідчим та прокурором прав позивача. Крім того, 16.09.2014 року позивача було затримано та вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.09.2014 року, позивачу, підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, - було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. В подальшому, захиснику позивача було повернуто сплачену позивачем заставу в розмірі 22940,00 грн., оскільки позивач перебував під вартою. У вересні 2015 року позивача та його захисника було ознайомлено із обвинувальним актом в кримінальному провадженні № 0007977 від 16.09.2014 року за ч. 2 ст. 121 КК України та обвинувальним актом в кримінальному провадженні № 10000572 від 02.09.2013 за ч. 2 ст. 186 КК України. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.04.2015 року, кримінальне провадження № 0007977 було об`єднано із кримінальним провадженням № 10000572. Об`єднане кримінальне провадження розглядалось Голосіївським районним судом м. Києва у справі № 752/2549/15к, та під час судового розгляду зазначеної справи дія запобіжного заходу у виді тримання під вартою постійно продовжувалась. Позивач та його захисник неодноразово звертались зі скаргами та клопотаннями, які залишались без належного реагування зі сторони суду. За весь час судового розгляду до проголошення вироку позивач перебував під вартою. Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 28.11.2016 року, ОСОБА_1 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121 КК України, а також визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України. Обраний позивачу запобіжний захід у виді тримання під вартою було скасовано, та позивача було звільнено з під варти в залі суду. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.06.2018 року, вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28.11.2016 року було залишено без змін. Позивач вказує, що він фактично незаконно перебував під вартою 1383 дні, однак, з огляду на положення Закону України № 838-VIII від 25.11.2015 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування терміну попереднього ув`язнення в строк покарання», - в даному випадку справедливим буде здійснити розрахунок один день попереднього ув`язнення за два дні, що становить 2766 дні. Крім того, загальний строк перебування позивача під слідством та судом по двом кримінальним провадженням, якщо рахувати один день за день становить 1694 дні. Позивач вказує, що за вказаний період під час незаконного перебування під слідством та судом він не міг працювати, отримувати заробіток. Позивач не мав можливості створити сім`ю, спілкуватись із батьками та рідними. Незаконні дії співробітників органу досудового розслідування, прокуратури та суду призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, і на сьогоднішній день вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, лікування, що потребує значних коштів. Крім того, після оголошення виправдувального вироку, стороною обвинувачення було подано апеляційну скаргу на зазначений вирок, яка перебувала на розгляді в Апеляційному суді м. Києва до 19.06.2018 року. В ході апеляційного розгляду, сторона обвинувачення знову не змогла забезпечити явку потерпілих та свідків, розгляд справи та прийняття рішення затягувались, що також негативно впливало на позивача, та призводило до вимушених змін в його житті. Позивач вважає, що на його користь підлягає відшкодуванню: шкода за час незаконного перебування позивача під вартою в сумі 29988000,00 грн. (2766 дні); шкода за незаконне пред`явлення позивачу обвинувачення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, незаконне пред`явлення позивачу підозр у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України, та за час перебування позивача під слідством під час досудового розслідування, - в сумі 500000,00 грн.; шкода за час розгляду апеляції прокурора в Апеляційному суді м. Києва в сумі 500000,00 грн., а також стягненню підлягають кошти за надану адвокатом позивачу правову допомогу в кримінальних провадження № 0007977 та № 10000572 на загальну суму 620000,00 грн. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав та просить суд стягнути на його користь шкоду, завдану незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури та суду в зазначених розмірах.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 16.08.2018 року, матеріали даної цивільної справи були направлені до Апеляційного суду м. Києва для визначення підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.09.2018 року, визначено підсудність для розгляду даної цивільної справи Шевченківському районному суду м. Києва.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15.10.2018 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

В листопаді 2018 року від представника відповідача Київської місцевої прокуратури № 1 надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що питання щодо відшкодування коштів, сплачених позивачем, в зв`язку із отриманням правової допомоги від адвоката, має бути вирішено судом, яким було ухвалено виправдувальний вирок. Крім того, розмір таких витрат в сумі 620000,00 грн. позивачем не доведено, що додатково свідчить про безпідставність позовних вимог в цій частині. Ухвалою суду касаційної інстанції було відкрито касаційне провадження на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19.06.2018 року, якою було залишено без змін виправдувальний вирок відносно позивача, а тому питання щодо незаконності притягнення позивача до кримінальної відповідальності є передчасним, в зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

В січні 2019 року від представника відповідача Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції України в м. Києві до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на їх передчасність з огляду на те, що наразі справа перебуває в суді касаційної інстанції.

В лютому 2019 року стороною позивача було подано до суду уточнену позовну заяву до відповідачів Головного управління Національної поліції України в м. Києві, Прокуратури міста Києва, Київського апеляційного суду, Державної казначейської служби України, відповідно до якої позивач просив суд стягнути із Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів із єдиного казначейського рахунку на користь позивача на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 31608000,00 грн., з яких: 29988000,00 грн. - кошти за час незаконного перебування позивача під вартою; 500000,00 грн. - кошти за незаконне пред`явлення позивачу обвинувачення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, незаконне пред`явлення позивачу підозр у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України, та за час перебування позивача під слідством під час досудового розслідування; 500000,00 грн. - кошти за час розгляду апеляції прокурора в Апеляційному суді м. Києва, 620000,00 грн. - кошти по оплаті за надану адвокатом позивачу правову допомогу в кримінальних провадження № 0007977 та № 10000572.

Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 06.03.2019 року, справу було передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23.05.2019 року ОСОБА_2 , справу було прийнято до провадження, розгляд справи було вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.08.2019 року, було вирішено передати справу до Київського апеляційного суду для визначення підсудності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08.11.2019 року, у визначенні підсудності даної цивільної справи було відмовлено, та справу повернуто до Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.11.2019 року, ОСОБА_2 , справу було прийнято до провадження, розгляд справи було вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

В зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_2 , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 27.05.2020 року № 388, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П.

В листопаді 2020 року до суду від представника відповідача Київської міської прокуратури надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження фактів надання йому правової допомоги адвокатом на загальну суму 620000 грн. Крім того, судовими рішеннями не констатовано незаконність дій або бездіяльності органів досудового розслідування, прокуратури та суду, які б давали підстави для застосування інших положень Закону України № 266/94-ВР, окрім постановлення виправдувального вироку (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України № 266/94-ВР). Таким чином підставою для відшкодування моральної шкоди є виправдувальний вирок, та межі такого відшкодування за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент відшкодування. Позивач перебував під слідством та судом із 06.05.2012 р. (дата пред`явлення обвинувачення) до 19.06.2018 р. (дата постановлення ухвали судом апеляційної інстанції про залишення виправдувального вироку суду першої інстанції без змін), що становить 74,3 місяці, а тому розмір шкоди становить 350918,90 грн. (74,3 міс. * 4723,00 грн.). Однак, з огляду на те, що позивачем не наведено обставин в чому саме полягала завдана позивачу шкода, та з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір цієї шкоди, а тому підстав для стягнення коштів, в пред`явленому розмірі відсутні.

В грудні 2020 року до суду від представника відповідача ГУ НП в м. Києві надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що заявлена сума до стягнення не відповідає вимогам засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач вважає, що затримання та тримання під вартою, повідомлення йому про підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, та розгляд апеляції прокурора охоплюється єдиним поняттям завданої позивачу шкоди - незаконне перебування під слідством та судом. Однак, зазначені твердження є помилковими та суперечать місту ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». З огляду на викладене, позовні вимоги, заявлені до відповідачів не відповідають критерію обґрунтованості, а відтак задоволенню не підлягають.

В квітні 2021 року в ході розгляду справи було замінено відповідача Прокуратуру міста Києва на належного відповідача - Київську міську прокуратуру.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.04.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача Удовиченка І.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав.

Представник відповідача Київської міської прокуратури в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та просила в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача Головного управління Національноі поліції в м. Києві позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні .

Відповідачі Київський апеляційний суд, Державна казначейська служба України явку своїх представників в судове засідання не забезпечили. Про розгляд справи повідомлялись належним чином, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Судом встановлено, що 06.05.2012 року позивача було затримано, як підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 08.05.2012 року, відносно позивача, що обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, - було обрано запобіжний захід у виді взяття під варту.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.07.2013 року у справі № 2601/15636/12, кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, було повернуто прокурора Голосіївського району міста Києва для організації додаткового розслідування.

02.09.2013 року відомості про скоєння позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 10000572, та складено обвинувальний акт відносно позивача.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.11.2013 року, обвинувальний акт в кримінальному провадженні за № 10000572 від 02.09.2013 року відносно позивача, було повернуто прокурору прокуратури Голосіївського району міста Києва.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2013 року, обвинувальний акт в кримінальному провадженні за № 10000572 від 02.09.2013 року відносно позивача, було повернуто прокурору прокуратури Голосіївського району міста Києва. Обвинуваченому ОСОБА_1 обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою було змінено на заставу в розмірі 20 мінімальних заробітних плат, що становило 22940,00 грн.

23.12.2013 року позивач був звільнений під заставу на підставі зазначеної ухвали, в зв`язку зі сплатою суми застави.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року, обвинувальний акт в кримінальному провадженні за № 10000572 від 02.09.2013 року відносно позивача, було повернуто прокурору прокуратури Голосіївського району міста Києва, та було залишено без змін міру запобіжного заходу у виді застави.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2014 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року було частково змінено.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.12.2014 року, обвинувальний акт в кримінальному провадженні за № 10000572 від 02.09.2013 року відносно позивача, було повернуто прокурору прокуратури Голосіївського району міста Києва.

В ході розгляду справи встановлено, що обвинувальні акти відносно позивача неодноразово повертались до прокуратури.

Крім того, 16.09.2014 року позивача було затримано та вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.09.2014 року, позивачу, підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, - було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

19.02.2015 року було затверджено обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 10000572 відносно ОСОБА_1 , за підозрою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

09.02.2015 року було затверджено обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0007977 від 16.09.2014 року відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.04.2015 року, кримінальне провадження № 0007977 було об`єднано із кримінальним провадженням № 10000572.

Об`єднане кримінальне провадження розглядалось Голосіївським районним судом м. Києва у справі № 752/2549/15к, та під час судового зазначеної справи дія запобіжного заходу у виді тримання під вартою продовжувалась.

В матеріалах справи наявні докази про те, що позивач та його захисник неодноразово звертались зі скаргами та клопотаннями про зміну міри запобіжного заходу.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 28.11.2016 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121 КК України, та виправдано, оскільки, не доведено, що злочин вчинено обвинуваченим, а також визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України та виправдано, оскільки, не доведено, що злочин вчинено обвинуваченим. Обраний та продовжений позивачу запобіжний захід у виді тримання під вартою було скасовано, та позивача негайно було звільнено з під варти в залі суду.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.06.2018 року, вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28.11.2016 року, - було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12.02.2019 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18.06.2018 року щодо ОСОБА_1 було залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Позивач в обґрунтування позову зазначав про те, що він незаконно перебував під вартою 1383 дні, однак, з огляду на положення Закону України № 838-VIII від 25.11.2015 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування терміну попереднього ув`язнення в строк покарання» в даному випадку справедливим буде здійснити розрахунок один день попереднього ув`язнення за два дні, що становить 2766 дні, також загальний строк перебування позивача під слідством та судом по двом кримінальним провадженням, якщо рахувати один день за один день становить 1694 дні.

З огляду на те, що під час незаконного перебування позивача під вартою, та в зв`язку із незаконним пред`явлення позивачу обвинувачення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, незаконним пред`явленням позивачу підозр у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України, та за час перебування позивача під слідством під час досудового розслідування, і за час розгляду апеляції прокурора в Апеляційному суді м. Києва, - він зазнав значних моральних страждань, зумовлених постійним стресом, та позивачу заподіяні моральні втрати, спричинені моральними стражданнями, які позивачем оцінені на загальну суму 30988000,00 грн., а також матеріальні збитки (сплата коштів за послуги адвоката в зв`язку із отриманням правової допомоги) в сумі 620000,00 грн. по

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивача було визнано не винуватим у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, та виправдано, в зв`язку з відсутністю в його діях складів кримінальних правопорушень, суд вважає, що позивач незаконно перебував під слідством із 06.05.2012 р. по 19.06.2018 р., включно, що є підставою для відшкодування на його користь моральної шкоди.

При цьому, суд звертає увагу на те, що протиправності дій органів досудового слідства під час перебування позивача під слідством не потребує окремого доведення, оскільки, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі.

Крім того, відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Разом з тим, відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода, завдана органами Національної поліції України та прокуратури є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, а тому підлягають стягненню кошти на відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на підставі статей 1174, 1176 ЦК України.

Відповідний правовий висновок щодо застосування статей 1166, 1167, 1176, 1173,1174 ЦК України викладено у правовому висновку Верховного Суду України у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

Слід зазначити, що в ході розгляду справи знайшло своє об`єктивне підтвердження те, що позивачу були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, проте, переконливих та достатніх доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо) на пред`явлену до стягнення суму суду не надано.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічні роз`яснення містяться в п. 14 Постанови Пленуму Верхового суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, згідно яких: розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік», мінімальна заробітна плата із 01.01.2022 року, тобто на час розгляду даного спору по суті, - становить 6500,00 грн.

Судом здійснено розрахунок моральної шкоди із врахуванням ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до якого моральна шкода, завдана позивачу за період із 06.05.2012 р. по 19.06.2018 (2235 днів, тобто 73 місяці 13 днів), - складає суму в розмірі - 477308,00 грн. (474500,00 грн. (73 міс. * 6500,00 грн.)+ 2808,00 грн. (13 днів * 216,00 грн.)), а тому керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, а також приймаючи до уваги те, що позивач незаконно перебував під слідством 73 місяці та 13 днів, чим йому безумовно було завдано моральної шкоди, суд вважає за необхідне відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 477308,00 грн.

Окремо слід зазначити, що, визначаючи розмір відшкодування, суд враховує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача, як потерпілої особи, і не повинен призводити до його збагачення.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги відсутність достатніх та переконливих доказів на підтвердження розміру моральної шкоди, пред`явленої позивачем до стягнення, зважаючи на принципи справедливості, розумності та проведених розрахунків, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню та стягненню на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає сума в розмірі 477308,00 грн., в іншій частині позовних вимог про стягнення коштів за час незаконного перебування позивача під вартою; коштів за незаконне пред`явлення позивачу обвинувачення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, незаконне пред`явлення позивачу підозр у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України, та за час перебування позивача під слідством під час досудового розслідування, а також коштів за час розгляду апеляції прокурора в суді апеляційної інстанції, - слід відмовити, в зв`язку із недоведеністю.

В частині позовних вимог про стягнення коштів в сумі 620000,00 грн. за надану адвокатом позивачу правову допомогу в кримінальних провадженнях № 0007977 та № 10000572, суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Відповідно до вимог ст. 50 КПК України, повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні підтверджуються свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю, ордером, договором із захисником або дорученням органу (установи), уповноважених законом на надання безоплатної правової допомоги.

Однак, заявлені позивачем суми витрат, понесені внаслідок надання йому правової допомоги у кримінальних провадженнях відносно позивача в сумі 620000,00 грн. не підтверджуються належними доказами.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Позивачем на підтвердження понесених адвокатом витрат не подано а ні детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, а ні акту виконаних робіт.

Відсутні достатні та належні докази обсягу наданих послуг адвокатом, фактично виконані роботи та їх вартість, що сплачена позивачем, а відтак стороною позивача не було доведено розмір завданої матеріальної шкоди.

Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог в цій частині не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача в ході розгляду справи не доведено достатніми доказами витрати на правничу допомогу в сумі 620000,00 грн., а тому у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальних збитків слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України, ст.ст. 12, 141, 81, 263, 264, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Київської міської прокуратури, Київського апеляційного суду, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, - задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України (адреса: 01601 м. Київ, вул. Бастіонна 6, ), - на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), - на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 477308 (чотириста сімдесят сім тисяч триста вісім) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Н.П. Чередніченко