Номер провадження: 22-ц/813/5912/22
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2021 року за скаргою ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича від 28 лютого 2020 року про відкриття виконавчого провадження №61418854, заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимирович, стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» та боржник ОСОБА_1 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Р-Фін» про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа №1522/11270/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Р-Фін» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

16 квітня 2020 року ОСОБА_1 , яка виступає боржником у виконавчому провадженні №61418854, відкритому постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича від 28 лютого 2020 року на підставі виконавчого листа №2-11270/12, виданого 26 березня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси, звернулася до суду із зазначеною скаргою.

Незаконність постановлення приватним виконавцем рішення про відкриття виконавчого провадження №61418854 скаржник обґрунтовує допущеними виконавцем порушеннями Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII та Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV, який втратив чинність.

27 липня 2020 року та 06 серпня 2020 року адвокат Головін Микола Вікторович в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (м. Київ, вул. Лесі Українки, 34, офіс 212), яке виступає стягувачем у виконавчому провадженні №61418854, подали до суду заперечення на скаргу ОСОБА_1 , у яких стягувач просив суд відмовити скаржнику в задоволенні скарги від 17.04.2020 про визнання незаконною постанови про відкриття виконавчого провадження від 28.02.2020 ВП №61418854, посилаючись на те, що до спірних правовідносин не може бути застосований положення Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV щодо строку пред`явлення виконавчого документу до виконання. Оскільки строк пред`явлення виконавчого документу до виконання не сплинув на час набрання законної сили Закону України «Про виконавче провадження» №1404-УІІІ від 02.06.2016, що набрав законної сили з 05 жовтня 2016 року. Виконавчий лист №2-11270/12, виданий Приморським районним судом м. Одеси 26 березня 2015 року, було повернуто стягувачу ВП 50908337 постановою заступника начальника відділу Суворовської державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 10.07.2017 з роз`ясненням права стягувача повторно пред`явити для виконання зазначений виконавчий лист в строк до 10 лютого 2020 року. Вказана постанова державного виконавця не була оскаржена сторонами виконавчого провадження. 10 лютого 2020 року правонаступником стягувача ТОВ «ФК «Форінт» виконавчий лист №2-11270/12, виданий Приморським районним судом м. Одеси 26 березня 2015 року пред`явлено до виконання, про що свідчить відмітка отримання приватним виконавцем Парфьоновим Г.В. заяви про відкриття виконавчого провадження 10.02.2020. Постанову приватного виконавця Парфьонова Г.В. від 28.02.2020 про відкриття виконавчого провадження ВП 61418854 було отримано боржником ОСОБА_1 17 березня 2020 року, про що свідчить запис у Терекінг Укрпошти про вручення відправлення №4671.

27 липня 2020 року адвокат Громадський Олексій Васильович в інтересах суб`єкту оскарження приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. подав до суду відзив на скаргу, в якій він просить відмовити у задоволенні скарги боржника в повному обсязі, посилаючись на те, що виконавчий документ №2-11270/12, виданий Приморським районним судом м. Одеси 26 березня 2015 року був пред`явлений до виконання правонаступником стягувача ТОВ «ФК «Форінт» 10 лютого 2020 року у встановлений законом строк. Відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженими Міністерством юстиції України від 07 червня 2017 року №1829/5 помічник приватного виконавця на примірнику стягувача проставив дату пред`явлення виконавчого документу до виконання 10 лютого 2020 року. Постанову приватного виконавця Парфьонова Геогія Володимировича від 28 лютого 2020 року про відкриття виконавчого провадження ВП 61418854 було відправлено боржнику ОСОБА_1 03 березня 2020 року, про що свідчить список «03.03.2020» згрупованих відправлень приватного виконавця.

Адвокат Лях Роман Миколайович в інтересах скаржника ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Заяву про розгляд справи згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України також подано приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Георгієм Володимировичем.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2020 року визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича від 28.02.2020 про відкриття виконавчого провадження №61418854, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за договором кредиту №010/15-79/31 від 29.01.2008 в сумі 1 982 538,99 грн та судових витрат в сумі 3 219 грн.

В апеляційній скарзі приватний виконавець Парфьонов Георгій Володимирович просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити в поновному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пункту 9 частини 1 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтями 447, 448 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобовязалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (Hornby v. Greece, №18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Чинним законодавством України у разі невиконання судових рішень, які набрали законної сили, передбачена процедура їх примусового виконання.

Закон України «Про виконавче провадження» (далі Закон) є спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ, що набрав законної сили 05 жовтня 2016 року, в редакції чинної на час проведення виконавчих дій, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

У частинах 1 та 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Згідно із пунктом 9 частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (пункт перший частини 1 та частина 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із частиною першою статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 14 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2012 року у справі №1522/11270/12 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту №010/15-79/31 від 29.01.2008 позов задоволено: з відповідача на користь позивача стягнуто грошові кошти в сумі 1 982 538,99 грн та судові витрати в сумі 3 219 грн. Рішення набрало законної сили 02 квітня 2014 року.

26 березня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист у справі №2-11270/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» () заборгованості за договором кредиту №010/15-79/31 від 29.01.2008 в сумі 1 982 538,99 грн та судових витрат в сумі 3 219 грн. Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання до 02 квітня 2015 року.

10 лютого 2017 року Суворовським відділом державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, на примусовому виконанні якого перебував виконавчий лист №2-11270/12 від 26 березня 2015 року, через відсутність у боржника якого-небудь майна, на яке можливо було б звернути стягнення з метою погашення заборгованості, прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

В пункті 2 зазначеної постанови вказано на те, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання у строк до 10 лютого 2020 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року у справі №1522/11270/12, здійснено процесуальне правонаступництво відносно позивача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» () та замінено стягувача у виконавчому листі, виданого 26.03.2015 Приморським районним судом м. Одеси у справі №2-11270/12 з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт».

28 лютого 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. на підставі заяви стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» про примусове виконання виконавчого листа №2-11270/12 від 26 березня 2015 року ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №61418854.

Як зазначається скаржником в поданій скарзі та підтверджується приватним виконавцем у відзиві на скаргу від 24 липня 2020 року, заява стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» про примусове виконання виконавчого листа №2-11270/12 від 26.03.2015 була зареєстрована приватним виконавцем 28.02.2020, що підтверджується відбитком календарного штампу приватного виконавця на заяві стягувача від 07.02.2020 вих. №2/2020/02/1720.

Пояснення приватного виконавця про те, що зазначена заява стягувача разом із виконавчим листом була фактично прийнята ним 10 лютого 2020 року, тобто в останній день пред`явлення виконавчого документа для виконання, встановленого постановою Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 10 лютого 2017 року, але через недбалість помічника приватного виконавця була зареєстрована у Журналі реєстрації документів про відкриття виконавчого провадження (додаток 3 до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених Наказом Мін`юсту від 07.06.2017 №1829/5) лише 28 лютого 2020 року, не знайшли підтвердження належними та допустимими доказами.

Крім того, приватним виконавцем у відзиві на скаргу підтверджується факт порушення ним, як приватним виконавцем, строку прийняття рішення про відкриття виконавчого провадження, що, на його думку, відповідно до абз. 3 ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено, що порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

В той же час приватним виконавцем не пояснено з яких причин та не надано доказів поважності порушення ним строку винесення постанови про відкриття виконавчого провадження на 17 календарних днів, яка має бути винесена не пізніше наступного робочого дня з дня надходження виконавчого документа до виконавця.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції дійшов висновку, що заяву стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» про примусове виконання виконавчого листа №2-11270/12 від 26.03.2015 із виконавчим документом було подано приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Парфьонову Г.В. з порушенням строку пред`явлення виконавчих документів до виконання, передбаченого частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», за змістом якої виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Оскільки постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 28.02.2020 про відкриття виконавчого провадження було прийнято з порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження», скарга ОСОБА_1 , яка виступає боржником у виконавчому провадженні №61418854, підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження скасуванню.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

У пунктах 1 та 3 постанови Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця и іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

У зв`язку із цим у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених статтею 12 Закону про виконавче провадження, під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі статтею 377-1 ЦПК, пунктом 18 частини третьої статті 11 Закону про виконавче провадження тощо».

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 4, 5 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині статті 451 ЦПК України визначено, що, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що впливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Європейський суд з прав людини вказує, що право на суд було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду однієї із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати. Ратифікуючи Конвенцію. Отже для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, №1835/91, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8 має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції, в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Однак, в порушення положень статей 12, 81 ЦПК України суд першої інстанції усунувся від встановлення обставин, пов`язаних з розглядом скарги про оскарження постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, не перевірив належним чином доводи суб`єкта оскарження і стягувача та не пересвідчився в тому, що виконавчий документ №2-11270/12, виданий Приморський районним судом м. Одеси 26 березня 2015 року, був пред`явлений ТОВ «ФК «Форінт» до виконання у встановлений законом строк 10 лютого 2020 року, боржник отримав копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 28 лютого 2020 року 17 березня 2020 року (а.с. 29).

Встановлено, що 10 лютого 2020 року правонаступником стягувача ТОВ «ФК «Форінт» виконавчий лист №2-11270/12, виданий Приморським районним судом м. Одеси 26 березня 2015 року пред`явлено до виконання, про що свідчить відмітка отримання приватним виконавцем Парфьоновим Г.В. заяви про відкриття виконавчого провадження 10 лютого 2020 року.

Постанову приватного виконавця Парфьонова Георгія Володимировича від 28 лютого 2020 року про відкриття виконавчого провадження ВП 61418854 було отримано боржником ОСОБА_1 17 березня 2020 року, про що свідчить запис у Терекінг Укрпошти про вручення відправлення №4671.

Вказані обставини справи із достовірністю та об`єктивністю підтверджується наявними у справі письмовими доказами (а.с. 28, 31).

До теперішнього часу боржником судове рішення не виконано.

Аналізуючи зазначені норми права, положення Конституції України, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, формально поставився до передбачених законом вимог, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення та не звернув увагу на те, що у даному випадку приватний виконавець Парфьонов Г.В. діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, що призвело до постановлення судом першої інстанції помилкової ухвали й у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича задовольнити, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича від 28 лютого 2020 року про відкриття виконавчого провадження №61418854, заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимирович, стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» та боржник ОСОБА_1 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Р-Фін» про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 11 листопада 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік