ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2022 року

м.Суми

Справа №587/1629/21

Провадження № 22-ц/816/402/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу»,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Брайко Юлії Валеріївни на рішення Сумського районного суду Сумської області від 21 грудня 2021 року в складі судді Степаненка О.А., ухваленого в м. Суми,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 16.10.2020 по 15.09.2021 в розмірі 85793,25 грн та судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до наказу № 13-к/тр від 13 жовтня 2020 року вона була звільнена з посади провідного діловода Сумської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» 15 жовтня 2020 року, у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, згідно п.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку та компенсації за невикористану відпустку за відпрацьований період з 02.03.2020 по 15.10.2020 в розмірі 19 календарних днів. В день звільнення вона перебувала на роботі, але їй не була виплачена заробітна плата (яка була виплачена після звернення до суду).

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 21 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15736 грн та 908 грн повернення судового збору.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, позивачка в особі представника - адвоката Брайко Ю.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить частково скасувати оскаржуване рішення, змінивши в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині стягнення судових витрат.

За змістом доводів апеляційної скарги посилається на те, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Проте відповідач не виконав такого обов`язку, тому в цьому разі наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Із врахуванням того, що позивачка була звільнена 15.10.2020, а 16.09.20231 була здійснена оплата заробітної плати, розрахунок середнього заробітку слід розраховувати з 16.10.2020 по 15.09.2021 і який становить 85793,25 грн. Саме цей розмір відшкодування на думку апелянта слід стягнути з відповідача.

Зазначається про те, що позивачка тривалий час зверталась до відповідача з приводу погашення заборгованості, проте лише після звернення до суду кошти були сплачені. При цьому остання була позбавлена нормального способу життя, доходів та несла страждання від цього.

Вважає, що судом не вірно застосовано принцип розумності, справедливості та пропорційності при визначенні розміру заборгованості.

Також звертається увага на аналогічні справи, де приймаються судові рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Крім того, в апеляційній скарзі заявлено клопотання про виклик в якості свідка ОСОБА_2 , стосовно якого слід зазначити наступне.

Сумський апеляційний суд ухвалою від 21 січня 2022 року на підставі ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи призначив в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Підстав, передбачених ч. 3 ст. 369 ЦПК України для розгляду справи з викликом учасників справи не вбачається.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не направлено.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Клопотання про виклик в судове засіданні свідка залишено без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 2 березня 2020 року на підставі наказу № 4 «к/тр» від 28.02.2020 ОСОБА_1 була прийнята до ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на посаду діловода.

15 жовтня 2020 року на підставі наказу № 13-к/тр від13 жовтня 2020 року вона була звільнена із займаної посади вказаного підприємства, у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, згідно п.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку та компенсації за невикористану відпустку за відпрацьований період з 02.03.2020 по 15.10.2020 в розмірі 19 календарних днів.

У цей же день ОСОБА_1 перебувала на робочому місці, але їй не була виплачена заробітна плата.

Згідно платіжного доручення № 7280811 від 16 вересня 2021 року відповідачем була перерахована сума у розмірі 27952,22 грн на рахунок ОСОБА_1 у відділенні АТ «Ощадбанку», призначення платежу - зарахування ЗП за 07.-10.2020 ( а.с. 56).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пункт 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п.п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , вважав обґрунтованою вимогу позивачки щодо стягнення на її користь середнього заробітку за час проведення розрахунку, але в меншому розмірі.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду.

Так, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

У своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до матеріалів справи розмір невиплаченої суми, яку в подальшому виплатив відповідач після звернення до суду позивачки, склав 27952,22 грн. Цей розмір несвоєчасно виплачених коштів у 3 рази є меншим, ніж визначена сума середнього заробітку позивачки за час затримки її виплати при звільненні (85793,25 грн).

Підлягає врахуванню і та обставина, що на час розгляду справи заборгованість по заробітній платі була повністю погашена.

З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, враховуючи характер цієї заборгованості, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 15736 грн є справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих її втрат, які розумно можна було би передбачити.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачка тривалий час зверталась до відповідача з приводу погашення заборгованості, не підтверджені відповідними доказами.

Також не заслуговують на увагу звернення апелянта на подібні прийняті судові рішення у цивільних справах, оскільки прийняті рішення стосовно інших осіб не мають для суду преюдиціальний характер.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а), г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Брайко Юлії Валеріївни залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 21 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко