24 жовтня 2022 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси:
під головуванням судді Єршової Л.С.
за участю секретаря судового засідання Тончевої П.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Манюта Сергій Васильович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна, про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння,
Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після його смерті відкрилася спадщина, що складається з квартири за адресою: АДРЕСА_5 , яка належала спадкодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 27.11.1996 року № НОМЕР_3 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради народних депутатів. Спадкова справа щодо майна ОСОБА_3 не заводилася. Ні заповіти, ні спадкові договори спадкодавцем не складалась.
Також Одеська міська рада зазначає, що згідно з відомостями, наданими КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморського районного міста Одеси», а саме: завіреними копіями 4-х сторінок паспорта громадянина України ОСОБА_3 , серія НОМЕР_4 , довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру НОМЕР_5 , заяви ОСОБА_3 про прийняття його на обслуговування відділенням соціальної допомоги від 26.10.2006 року, акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 26.10.2006 року, доповідної записки соціального робітника ОСОБА_4 від 07.03.2017 року про зняття ОСОБА_3 з обліку відділення організації надання адресної натуральної допомоги та грошової допомоги у зв`язку зі смертю; довідки форми № 1 (виписки із будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) дільниці № 4 КП «ЖКС «Порто-Франківський» від 14.07.2016 року № 1192, спадкодавець ОСОБА_3 з 15.08.1979 року по 16.07.2002 року був зареєстрований та проживав у вищевказаній квартирі разом зі своєю дружиною, а після її смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до часу відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживав один та перебував на обслуговуванні в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування Приморського району міста Одеси»
13.12.2017 року державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Манютою Сергієм Васильовичем прийнято рішення (з відкриттям розділу), індексний номер рішення: 38704934 від 13.12.2017 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_1 на підставі договору купвлі-продажу нерухомого майна, серія та номер: 2000-083Ц від 11.12.2000 року, нібито укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на Одеській універсальній біржі «Вітязь».
12.10.2018 року ОСОБА_1 нібито продав спірну квартиру ОСОБА_2 , того ж дня приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна посвідчила договір купівлі-продажу спірної квартири, серія та номер: 330 від 12.10.2018 року, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_2 .
Позивач вважає, що вищезазначений договір купівлі продажу нерухомого майна, серія та номер: 2000-083Ц від 11.12.2000 року, нібито укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на Одеській універсальній біржі «Вітязь», не набув чинності, оскільки не був нотаріально посвідчений, а також оскільки спірна квартира не була передана покупцеві, а тому в силу положень ст. 640 ЦК України вказаний договір вважається неукладеним та таким, що не породжує будь-яких прав та обов`язків для сторін договору. Крім того, оскільки з моменту нібито укладання на Одеській універсальній біржі «Вітязь» договору купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер: 2000-083Ц від 11.12.2000 року до формування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно законодавством України була передбачена обов`язкова реєстрація речових прав на нерухоме майно в КП «БТІ», яка не була проведена сторонами договору, тому право власності на спірну квартиру за цим договором у ОСОБА_1 не виникло, також цей договір не визнано дійсним у судовому порядку відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Оскільки територіальна громада міста Одеси з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 набула речові права на вказану квартиру, яка є відумерлою спадщиною, право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав, а спірне майно вибуло з володіння територіальної громади міста Одеси поза її волею на підставі біржового договору купівлі-продажу від 11.12.2000 року, який є неукладеним та не породжує будь-яких прав та обов`язків для сторін договору, в свою чергу ОСОБА_2 нібито придбав спірну квартиру у попереднього титульного володільця за наявності арешту, накладеного на спірну квартиру ухвалою слідчого судді, при цьому порушуючи ст. 689 ЦПК України не прийнявши її (квартира була опечатана), тобто знав або, проявивши принаймні розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірна квартира вибула з володіння законного власника з порушенням вимог закону, беручи до уваги суспільний інтерес, законність та пропорційні визначеним цілям територіальна громада міста Одеси зобов`язана витребувати квартиру АДРЕСА_4 з незаконного володіння ОСОБА_2 відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Представник позивача надав до суду клопотання в якому просив суд ухвалити по справі заочне рішення, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, відзиву на позовну заяву не подавали, про дату, час та місце розгляду судової справи сповіщені належним чином.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду судової справи сповіщена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - державний реєстратор комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Манюта С.В., в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду судової справи сповіщена належним чином.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, за наявності згоди представника позивача, постановив ухвалу про заочний розгляд справи згідно з ст.ст. 280-281 ЦПК України.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Враховуючи викладене, згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 13.12.2017 року державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Манютою Сергієм Васильовичем прийнято рішення (з відкриттям розділу), індексний номер рішення: 38704934 вiд 13.12.2017 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, серiя та номер: 2000-083ц вiд 11.12.2000 року, укладеного мiж ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на Одеській універсальній біржі «Світязь».
12.10.2018 року ОСОБА_1 продав спірну квартиру ОСОБА_2 , того ж дня приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна посвідчила договір купівлі-продажу спірної квартири, серія та номер: 330 від 12.10.2018 року та прийняла рішення про державну реєстрацію права власності нерухомого майна, індексний номер рiшення: 43479551 від 12.10.2018 року, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .
Згідно з відомостями, наданими юридичному департаменту Одеської міської ради у звіті КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморського району міста Одеси», а саме: заяви ОСОБА_3 про прийняття його на обслуговування відділенням соціальної допомоги від 26.10.2006 року, акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 26.10.2006 року, доповідної записки соціального робітника ОСОБА_4 від 07.03.2017 року про зняття ОСОБА_3 з обліку відділення організації надання адресної натуральної та грошової допомоги у зв`язку зі смертю; довідки форми № 1 (виписки із будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) дільниці № 4 КП «ЖКС «Порто-Франківській» від 14.07.2016 р. № 1192, спадкодавець ОСОБА_3 з 15.08.1979 року по 16.07.2002 рік був зареєстрований та проживав у вищевказаній квартирі разом зі своєю дружиною, а після її смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до часу відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживав один та перебував на обслуговуванні в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування Приморського району міста Одеси».
28 лютого 2017 року реєстратором Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис про смерть ОСОБА_3 № 2407 та видано свідоцтво про смерть серiя НОМЕР_6 .
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, що складається з однокімнатної квартири загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 23,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала спадкодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 27.11.1996 р, № НОМЕР_3 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради народних депутатів.
Згідно з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 18.02.2019 року № 55169139 спадкова справа щодо майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась.
31.03.2017 року ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси у справі №521/4893/17-к накладено арешт на квартиру АДРЕСА_4 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.
Положення ст. 1277 ЦК України визначають, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальною громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Відповідно до ст. 338 Цивільного процесуального кодексу України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.
Отже, на момент відкриття спадщини після померлого ОСОБА_3 , квартира АДРЕСА_4 належала спадкодавцю на праві власності, тобто входила до складу спадщини, а тому, враховуючи відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, вказана квартира є відумерлою спадщиною.
При цьому суд враховує, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер: 2000-083Ц від 11.12.2000 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на Одеській універсальній біржі «Вітязь», за своїм змістом та формою має відповідати вимогам законодавства, чинного на момент його укладання, та до нього мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.
Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору стаття 47 цього Кодексу.
За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.
Частиною першою статті 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Статтею 48 ЦК УРСР визначено, що по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Відповідно до абзацу 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зазначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб і валютних цінностей на суму понад 50 крб.
Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 3 ЦК УРСР «Угоди».
До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.
Суд вважає, що договір купівлі-продажу від 11.12.2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено без дотримання форми, тобто без нотаріального посвідчення.
Оскільки сторони не дотрималися порядку укладення договору купівлі-продажу, то оспорюваний договір є недійсним.
Крім того, суд враховує, що згідно з частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладаються у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна. що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Частинами третьою та четвертою статті 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інша речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
З огляду на положення пункту п`ятого Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводилась комунальними підприємствами БТІ на підставі Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09.06.98 року, та Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5.
Відповідно до п. 1.6 вищевказаної Інструкції № 121 вiд 09.06.98 року державна реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.
Як вбачається з листа КП «БТІ» ОМР від 10.07.2018 року № 4496-02/122, станом на 31.12.2012 року право власності на об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , було зареєстроване за ОСОБА_3 .
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.09.2019 року № 181461017 право власності на квартиру АДРЕСА_4 вперше було зареєстровано (з відкриттям розділу) 11.12.2017 року за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер: 2000-083Ц від 11.12.2000 року, укладеного мiж ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на Одеськiй універсальнiй бiржi «Вітязь».
Оскільки з моменту укладання на Одеській універсальнiй бiржi «Вітязь» договору купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер: 2000-083ц вiд 11.12.2000 року до формування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно законодавством України була передбачена обов`язкова реєстрація речових права на нерухоме майно в КП «БТІ», яка не була проведена сторонами договору, тому право власності на спірну квартиру за цим договором у ОСОБА_1 не виникло, також вищевказаний договір не визнано дійсним у судовому порядку відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття права спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна з чужого незаконного володіння переходить до спадкоємців власника, а у випадку їх відсутності територіальній громаді за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Статтею 330 ЦК України передбачено, що, якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, мас право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.
Однією з підстав, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України).
Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 26 постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.
Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, саме по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.
Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-BP вiд 17 липня 1997 року.
У практиці ЄСПЛ наприклад, рішення ЄСПЛ у справах Спорроне і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та iншi проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Серков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та iншi проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статтi Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес, чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтовано пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами. які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
При цьому стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно випробовується, її матеріальний стан та джерела доходів, причини і обставини неодноразового перепродажу спірної квартири протягом незначного строку, поведінка продавців і покупців, як перед купівлею спірної квартири, так і після її придбання, їх соціальний статус, джерела доходів, матеріальний стан на момент купівлі спірної квартири тощо.
З огляду на характер спірних правовідносин, обставини справи, правові норми, втручання держави у право ОСОБА_2 на мирне володіння майном не суперечить критеріям правомірного втручання в це право сформульованим в усталеній практиці ЄСПЛ.
Так, витребування майна з володіння відповідача відповідає критерію законності та здійснюється на підставі норм статей 387 388, 396 ЦК України, у зв`язку з визнанням спірної квартири відумерлою спадщиною (ст. 1277 ЦК України) та визнанням права власності територіальної громади міста Одеси на спірну квартиру (ст. 392 ЦК України).
Крім того, з огляду на положення статей 1, 2, 6, 10, 16 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим тa іншими законами. Відумерла спадщина - це одна зі складових матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування.
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна з власності територіальної громади міста Одеси, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності територіальної громади цьому суспільному інтересу не відповідає.
Оскільки територіальна громада міста Одеси з часу відкриття спадщини набула речові права на вказану квартиру та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав, а спірне право володіння та майно вибуло з володіння територіальної громади міста Одеси на підставі біржового договору купівлі-продажу від 11.12.2000 року, який є недійсним та не породжує будь-яких прав та обов`язків для сторін договору, та в свою чергу ОСОБА_2 придбав спірну квартиру у попереднього титульного володільця за наявності арешту, накладеного на спірну квартиру ухвалою слідчого судді, при цьому порушуючи ст. 689 ЦК України не прийнявши її (квартира була опечатана), тобто знав або, проявивши принаймні розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірна квартира вибула з володіння законного власника з порушенням вимог закону, беручи до уваги суспільний інтерес, законність та пропорційність визначеним цілям, територіальна громада міста Одеси на законних підставах має право на витребування квартири АДРЕСА_4 з незаконного володіння ОСОБА_2 відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам (ч. 4 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Відповідно до ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Не розглядаються документи оформлені з порушенням вимог законодавства.
Частиною 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.
Вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації речових прав та їх обтяжень визначений ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Так, відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.
Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна від 11.12.2000 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на Одеськiй універсальній біржі «Вітязь», не був нотаріально посвідчений та не був зареєстрований в ОМБТІ та РОН, вказаний документ не відповідає заявленим правам, а тому не міг бути законною підставою для внесення даних до реєстру прав власності.
Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містить роз`яснення стосовно того, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Одеської міської ради.
Крім того, суд вважає можливим встановити порядок виконання рішення суду відповідно до приписів ст. 267 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,
Позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Манюта Сергій Васильович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна, про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, задовольнити.
Визнати спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , та складається з однокімнатної квартири загальною площею - 39,8 кв.м., житловою площею - 23,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , відумерлою.
Визнати за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру загальною площею - 39,8 кв.м., житловою площею - 23,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_4 .
Встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для скасування, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 38704934 від 13.12.2017 року, прийнятого державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Манютою Сергієм Васильовичем; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43479551 від 12.10.2018 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світланою Леонідівною, а також є підставою для реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на квартиру загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 23,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Суддя Л.С.Єршова