Справа № 2-1371/11 Головуючий 1 інстанція- Галась І.А.
Провадження № 22-ц/824/8821/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 жовтня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 23 лютого 2022 року за заявою Акціонерного товариства «Універсал Банк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 23 лютого 2022 року відмовлено у задоволенні заяви АТ «Універсал Банк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-1317/11, виданого 13 лютого 2012 року Деснянським районним судом м.Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», боргу за кредитним договором у розмірі 1024162,48 грн.

Не погоджуючись із ухвалою, стягувач АТ «Універсал Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким заяву задоволити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність доказів втрати оригіналу виконавчого документа, оскільки встановлено, що за заявою первісного кредитора ПАТ «ВТБ Банк» 22 серпня 2014 року Деснянським районним відділом ДВС м.Києва було відкрите виконавче провадження № 44484057 за вказаним виконавчим листом, однак 19 грудня 2014 року виконавче провадження закінчене на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» і виконавчий лист направлено до Переяслав-Хмельницького відділу ДВС у Київській області за місцезнаходженням майна боржника. При пересилці виконавчий лист втрачено і до стягувача він не направлявся, що у свою чергу свідчить про доведеність вимог щодо його втрати. Суд не звернув уваги, що ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 23 лютого 2021 року замінено у виконавчому листі № 2-1317/11 від 13 лютого 2012 року стягувача ПАТ «ВТБ Банк» на його

- 2 -

правонаступника АТ «Універсал Банк». Суд не врахував, що на стягувача закон не покладає обов`язок контролювати хід виконання судового рішення. Вважає, що з огляду на наведені обставини справи причини пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання є поважними і обумовлені неповерненням Деснянським районним відділом ДВС м.Києва виконавчого листа стягувачу. Окрім того, АТ «Універсал Банк» довідався про втрату виконавчого листа тільки після заміни ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 23 лютого 2021 року у виконавчому листі № 2-1317/11 стягувача ПАТ «ВТБ Банк» на АТ «Універсал Банк». Судом не врахована практика судів апеляційної інстанції. При вирішенні заяви судом не враховано ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.18 ЦПК України, згідно яких виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що підтверджується практикою ЄСПЛ, а віджсутність можливості домогтися виконання судового рішення на його користь становить втручання у його право власнсоті, захищене ст.1 Першого протоколу Конвенції (справи «Горнсбі проти Греції», «Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України», «Крутько проти України», Шмалько проти України»). Суд не керувався принципами справедливості, завданнями цивільного судочинства та не врахував принцип пропорційності між легітимним очікуванням та застосованими заходами.

Боржниця ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В суді апеляційної інстанції представник АТ «Універсал Банк» адвокат Таран В.А. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати оскаржувану ухвалу Денснянського районного суду м.Києва як незаконну.

Щодо боржниці ОСОБА_1 , то направлена на її адресу за місцем реєстрації судова повістка повернулася із відміткою пошти, що особа за даною адресою не знаходиться, що у свою чергу відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається врученням судової повістки і відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повні мірі.

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 25 січня 2011 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 12 березня 2008 року у розмірі 1024162,48 грн.

На підставі вказаного рішення Деснянськимрайонним судом м.Києва 13 лютого 2012 року видано виконавчий лист № 2-1317/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості у розмірі 1024162,48 грн.,який пред`явлено стягувачем до

- 3 -

виконання у серпні 2014 року до відділу ДВС Деснянського РУЮ в м.Києві.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Деснянського РУЮ в м.Києві від 22 серпня 2014 року за вказаним виконавчим листом № 2-1317/11 відкрите виконавче провадження № 44484057.

З доданого до заяви стягувача листа Деснянського відділу ДВС у м.Києві ЦМУЮ (м.Київ) від 12 жовтня 2021 року вбачається, що постановою державного виконавця відділу ДВС Деснянського РУЮ в м.Києві від 19 грудня 2014 року виконавче провадження № 44484057 закінчене на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» і виконавчий лист направлено до Переяслав-Хмельницького відділу ДВС у Київській області за місцезнаходженням майна боржника. Повторно виколнавчий лист на виконання до Деснянського відділу ДВС у м.Києві не надходив. Виконавче провадження знищене з огляду на термін його зберігання 3 роки.

Також, судом встановлено, що ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 23 лютого 2021 року замінено у виконавчому листі № 2-1317/11 від 13 лютого 2012 рокустягувача ПАТ «ВТБ Банк» на його правонаступника АТ «Універсал Банк».

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні заяви АТ «Універсал Банк», суд першої інстанції мотивував свої висновки її необгрунтованістю. При цому суд виходив із відсутності доказів втрати стягувачем виконавчого листа.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, які не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Прийшовши до висновку про недоведеність факту втрати стягувачем виконавчого листа, суд не звернув уваги на те, що даний факт не спростований учасниками розгляду справи, зокрема боржницею ОСОБА_1 , яка не подала до суду та не навела жодних заперечень з цього приводу.

Також, суд не врахував обставини справи, а саме втрату виконавчого листа № 2-1317/11 при пересилці, оскільки матеріалами справи підтверджено, що 19 грудня 2014 року виконавче провадження № 44484057 за вказаним виконавчим листом закінчене на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» і виконавчий лист було надіслано поштою до Переяслав-Хмельницького відділу ДВС у Київській області за місцезнаходженням майна боржника.

Докази отримання вказаного листа Переяслав-Хмельницьким відділом ДВС, як і докази відкриття провадження або вчинення цим відділом будь-яких виконавчих дій чи повернення листа стягувачу у справі відсутні, що у свою чергу спростовує висновки суду про недоведеність втрати виконавчого листа.

При цьому судом взагалі не дано оцінки вимог заявника про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Водночас, колегія суддів вважає, що помилковість висновків суду щодо недоведеності втрати оригіналу виконавчого листа не призвела до неправильного вирішення заяви і на правовий результат вирішення справи не вплинула з огляду на таке.

Згідно підпункту 17.4 п.1 розділу VIII Перехідних положень ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до положень ч.1 ст.433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Аналогічні положення містить ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року (чинний на час звернення стягувача із даною заявою

- 4 -

до суду) згідно якої стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

У пунктах 44 - 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) міститься висновок про те, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження»). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (ч.1 ст.433 ЦПК України). Відповідно до підпункту 17.4 п.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.

Отже, закон пов`язує видачу дубліката виконавчого листа не тільки із його втратою, а в тому числі із дотриманням строку подання відповідної заяви про видачу дубліката або у зв`язку із поновленням такого строку, що відповідає наведеному вище правовому висновку Великої Палати, а також правовій позиції Верховного Суду в постановах від 26 грудня 2019 року у справі № 10/339/10 та від 28 травня 2020 року у справі № 1003/6035/12.

Поширення дії положень Закону України «Про виконавче провадження» на правовідносини щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання залежить від часу видачі такого документа. Аналогічна за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-711цс15.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції чинній на час видачі виконавчого листа у лютому 2012 року) виконавчі листи на виконання судових рішень можуть бути пред`явлені до виконання протягом одного року з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення.

Згідно ст.23 Закону Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) строк пред`явлення виконавчого листа до виконання переривається у випадку його пред`явлення до виконання у межах встановленого законом строку.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження», ст.12 якого встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Згідно з пунктом 5 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення цього Закону від 05 жовтня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

При цьому, тлумачення п.5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, свідчить про те, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Для цього п.5 Розділу

- 5 -

XIII «Прикінцеві та перехідні положення» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, пред`явлення до виконання за якими сплив на час набрання ним чинності (правова позиція Верховного Суду у постанові від 10 червня 2020 року у справі № 522/11429/13-ц та у постанові від 18 травня 2020 року у справі №2-9/11).

Встановлено, що13 лютого 2012 року Деснянськимрайонним судом м.Києва видано виконавчий лист № 2-1317/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості у розмірі 1024162,48 грн.

Постановою державного виконавця за вказаним виконавчим листом № 2-1317/11 відкрите виконавче провадження № 44484057.

З доданого до заяви стягувача листа Деснянського відділу ДВС у м.Києві ЦМУЮ (м.Київ) від 12 жовтня 2021 року вбачається, що постановою державного виконавця відділу ДВС Деснянського РУЮ в м.Києві від 22 серпня 2014 року на підставі вказаного виконавчого листа № 2-1317/11 про відкрите виконавче провадження № 44484057, а постановою державного виконавця від 19 грудня 2014 року виконавче провадження закінчене і виконавчий лист направлено до Переяслав-Хмельницького відділу ДВС у Київській області за місцезнаходженням майна боржника, який провадження у грудні 2014 року не відкривав і виконавчих дій не проводив, як і взагалі не приймав рішень за виконавчим листом (повернення тощо).

За таких обставин, з огляду на те, що правонаступник стягувача подав заяву про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання лише у грудні 2021 року, тобто більш як через сім років після закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання після переривання його перебігу, та недоведеність стягувачем поважності причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконанняі відсутністю підстав для його поновлення, заява задоволенню не підлягає (правова позиція Верховного Суду у постанові від 11 серпня 2020 року у справі № 2-2017/10 та в ухвалі від 19 жовтня 2020 року у справі № 2-1559/12).

Доводи апеляційної скарги АТ «Універсал Банк» щодо хибності висновків суду про недоведеність поважності причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки з огляду на наведені обстаивни справи причини пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання є поважними і обумовлені неповерненням Деснянським районним відділом ДВС м.Києва виконавчого листа стягувачу, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Згідно вимог ч.1 ст.433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Аналіз змісту наведеної норми дає підстави для висновку, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий документ до примусового виконання.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до ст.89 ЦПК дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому колегія суддів керується наступним.

Судом встановлено, що після відкриття виконавчого провадження 22 серпня 2014 року за виконавчи листом № 2-1317/11 та послідуючого закінчення провадження і направлення цього листа 19 грудня 2014 року до Переяслав-Хмельницького відділу ДВС у Київській області за місцезнаходженням майна боржника відсутні будь-які докази, що стягувач до грудня 2021 року цікавився наслідками закінчення виконавчого провадження чи місцезнаходженням виконавчого листа.

- 6 -

Як і відсутні докази, що стягувач вживав будь-яких дій як учасник виконавчого провадження щодо захисту свої прав у виконавчому провадженні.

Також, стягувачвсупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що він не отримував постанову державного виконавця від 19 грудня 2014 року про закінчення виконавчого провадження і направлення виконавчого листа до Переяслав-Хмельницького відділу ДВС у Київській області за місцезнаходженням майна боржника.

Наведене у сукупності свідчить, що стягувач не цікавився та належно не здійснював своїх прав як учасник виконавчого провадження, що у свою чергу стало причиною пропуску строку пред`явлення виконавчого документу до виконання і свідчить про відсутність поважних причин його пропуску.

При цьому колегія суддів враховує, що як відповідно до ст.111 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, так і згідно ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року стягувач як сторона виконавчого провадження наділений широким колом повноважень щодо контролю за діями виконавця, в тому числі має право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

З матеріалів справи вбачається, що стягувачем не використано свого права, передбаченого вимогами Закону, як сторони виконавчого провадження, в тому числі на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця тощо, що у свою чергу свідчить про недобросовісне користування стягувачем своїми правами та на переконання колегії свідчить про недобросовісне відношення первісного кредитора до забезпечення своїх прав як стягувача та виконання обов`язків як сторони у справі.

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що відсутність на протязі семи років будь-яких дій з боку стягувача та інтересу до виконання рішення якраз і доводить невжиття стягувачем ефективних заходів, які мали б призвести до обізнаності та своєчасного отримання відповідної інформації стосовно стану виконавчого провадження та неналежне здвйснення своїх робов`язків, як стягувача.

Це ж стосується посилань скаржника на те, що на стягувача закон не покладає обов`язок контролювати хід виконання судового рішення, які є безпідставними, оскільки йдеться не про контроль за виконанням рішення, як помилковов вважає скаржник, що віднесено до сфери суду (глава УІІ ЦПК), а необхідність вжиття заходів щодо обізнаності та своєчасного отримання відповідної інформації стосовно стану виконавчого провадження та неналежне здвйснення своїх робов`язків, як стягувача.

Доводи апеляційної скарги про те, що АТ «Універсал Банк» довідався про втрату виконавчого листа тільки після заміни ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 23 лютого 2021 року у виконавчому листі № 2-1317/11 стягувача ПАТ «ВТБ Банк» на АТ «Універсал Банк» не спростовують висновків суду про відсутність підстав для поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів керується тим, що права нового кредитора АТ «Універсал Банк» є повністю похідними від прав первісного кредитора ВАТ «ВТБ Банк», про

- 7 -

що вказано у статтях 512, 514 ЦК України, згідно яких кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) або правонаступництва. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, якщо первісний кредитор пропустив строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання і відсутні поважні причини його пропуску, то це ж стосується і нового кредитора, який при набутті прав мав ці обставини з`ясувати. А відтак строк для нового кредитора не починає витік з моменту відступлення прав вимоги (правонаступництва), як помилково вважає скаржник.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом практики судів апеляційної інстанції помилкові, оскільки згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідноси, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Положень про врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у рішеннях судів апеляційної інстанції, процесуальне законодавство не містить.

Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні заяви судом не враховано ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.18 ЦПК України, згідно яких виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що підтверджується практикою ЄСПЛ, а віджсутність можливості домогтися виконання судового рішення на його користь становить втручання у його право власнсоті, захищене ст.1 Першого протоколу Конвенції (справи «Горнсбі проти Греції», «Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України», «Крутько проти України», Шмалько проти України») та суд не керувався принципами справедливості, завданнями цивільного судочинства та не врахував принцип пропорційності між легітимним очікуванням та застосованими заходами, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Так згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. А згідно ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, в тому числі щодо виконання судового рішення, як завершальній стадії судового розгляду. При цьому Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії», рішення від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість

- 8 -

поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п.27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України»).

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, буде свідчити про його безпідставність та необґрунтованість і порушувати законні права та інтереси сторін і суперечити принципу юридичної визначеності (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», п. 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України»).

Аналіз наведених рішень ЄСПЛ свідчить про те, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки позивачу (стягувачу), а й іншій стороні - відповідачу (боржнику), в тому числі при вирішенні питання про поновлення пропущених учасником строків для пред`явлення до виконання судового рішення.

Судом встановлено, правонаступник стягувача ВАТ «ВТБ Банк» - АТ «Універсал Банк»» просить поновити встановлений законом строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання у грудні 2021 року, тобто через сімроків після закінчення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання після закінчення виконавчого провадження.

При цьому апеляційний суд вважає, що за добросовісного користування своїми правами стягувача та його розсудливості і обачності стягувач ВАТ «ВТБ Банк» мав можливість як дізнатися про стан виконавчого провадження, так і про втрату виконавчого листа і звернутися у встановлений законом строк для видачі його дубліката, або оскардення рішень, дій чи бездіяльність державного виконавця, чого на протязі семи років не зробив..

За таких обставин відмова суду у поновленні строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, який встановлено законом у один рік, грунтується на законі та переслідує легітимну мету, а також має розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами і поставленою метою та не суперечитьпринципу юридичної визначеності.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не керувався принципами справедливості, завданнями цивільного судочинства та не врахував принцип прпорційності між легітимним очікуванням та застосованими заходами необгрунтовані. В даному випадку відмовлючи у повноленні строку суд першої інстанції підійшов розсудливо до вирішення цього питання, а наведені в ухвалі висновки поза всяким сумнівом є правильними та обгрунтованими.

Отже, підстави для видачі дубліката виконавчого листа відсутні у зв`язку із подачею заяви стягувачем у звязку із спливом строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та відсутністю підстав для його поновлення (правова позиція Верховного Суду у постанові від 11 серпня 2020 року у справі № 2-2017/10 та в ухвалі від 19 жовтня 2020 року у справі № 2-1559/12).

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 23 лютого 2022 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні заяви про видачу дубліката виконавчого листа та повноленні строку для пред`явлення його до виконання, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

- 9 -

В іншій частині колегія суддів залишає ухвалу без змін.

Згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду ухвали суду першої інстанції щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконанняне підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» задоволити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 23 лютого 2022 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, в решті ухвалу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і в частині відмови у видачі дубліката виконавчого листа може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: