Справа № 303/4934/22
2/303/752/22
Номер рядка статистичного звіту 5
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої-судді Гутій О.В.

за участю секретаря судових засідань Зарева А.Ю.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування жилим приміщення шляхом виселення із житлового будинку,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування жилим приміщення шляхом виселення із житлового будинку.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 247121751 від 05.03.2021 року.

Зазначає, що оскільки вона є єдиним власником всього житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , однак користуватися та володіти своїм будинком не може, так як крім неї в будинку проживає її донька ОСОБА_2 , з якою в неї склалися дуже погані стосунки. Такі відносини між ними склалися на протязі останніх п`яти років, коли донька почала сваритися з нею, бити її, забороняти їй користуватися частиною будинку та господарських споруд, постійно погрожувати фізичною розправою та знищенням.

Зазначає, що вона неодноразово зверталася із заявами до Мукачівського районного відділу поліції на хуліганські дії ОСОБА_2 , її сина ОСОБА_3 , на що працівники поліції неодноразово застосовували різні заходи впливу на них, однак все повторювалося, нічого не змінювалось, а навпаки вони всі разом почали на неї скаржитись до поліції і свідчити проти неї. Все це призвело до того, що вони не можуть проживати в одному будинку разом. Також старший син доньки ОСОБА_3 одружився і привів без її згоди до будинку проживати свою дружину ОСОБА_4 .

За вказаних обставин вони не можуть разом проживати в одному будинку, а добровільно відповідачі виселятися не бажають. У зв`язку з чим просить зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 усунути, перешкоди у користуванні та володінні житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 шляхом примусового їх виселення із даного будинку без надання іншого житла.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 08.09.2022 року провадження у справі відкрито та призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 04.10.2022 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час і місце його проведення повідомлялася належними чином, представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задоволити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, представник відповідачів подав заяву про розгляд справи без його участі, в задоволенні позову просив відмовити.

06.10.2022 року представник відповідача подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Зазначає, що тривалий час проживання особи в житлі незалежного від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне майно належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в її приватну сфері, порушенням права на повагу до житла. Враховуючи вказані обставини просить відмовити в задоволення позову.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 247121751 від 05.03.2021 року та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ -020 від 12.10.2020 року (а.с.5-7)

Відповідно до довідки, виданої відділом центру надання адміністративних послуг Івановецької сільської ради № 304 від 21.06.2022 року, вбачається, що у будинку АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 донька заявниці, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 внук заявниці, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 внук заявниці, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не зареєстрована, але проживає (а.с. 9).

З відповіді Мукачівського районного управління поліції відділу поліції № 1 від 05.07.2022 року № 5-1528/106/26/1-2022 вбачається, що громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканка АДРЕСА_1 протягом 2019 року та по теперішній час неодноразово зверталась на лінію 102 з приводу скоєння її дочкою ОСОБА_2 протиправних дій відносно неї. (а.с. 10-12).

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За положеннями ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом з тим, статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Позивач у позовній заяві просить усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом примусового виселення відповідачів.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, заперечуючи проти заявленого позову, представником відповідача подано відзив з посиланням на відповідні докази, відповідно до яких судом встановлено наступне.

Згідно до свідоцтва про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками такої є ОСОБА_8 та ОСОБА_1 . У зв`язку з укладенням шлюбу із ОСОБА_9 , остання змінила прізвище на ОСОБА_10 ( а.с. 45-46,53).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 14.06.2007 року ОСОБА_9 помер (а.с. 49).

Відповідно до відповіді з Мукачівського районного Управління поліції відділу поліції № 1 Головного управління національної поліції Закарпатської області № 7976/106/26/1-2022 від 05.10.2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 01.01.2021 року по 01.10.2022 року неодноразово притягалась до адміністративної відповідальності, а саме: 06.12.2021 року відносно громадянки ОСОБА_1 винесено постанову про адміністративне правопорушення за ст.183 КУпАП серії ГАВ №048439, якою накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 850 гривень; 07.12.2021 року відносно громадянки ОСОБА_1 винесено постанову про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.109 КУпАП серії ГАБІ № 363632, якою накладено стягнення у вигляді попередження; 07.12.2021 року відносно громадянки ОСОБА_1 винесено постанову про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.178 КУпАП серії ГАБІ № 363627, якою накладено стягнення у вигляді попередження; 26.06.2022 року відносно громадянки ОСОБА_1 винесено постанову про адміністративне правопорушення за ст.183 КУпАП серії ГАБІ №142186, якою накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 850 гривень.

Також протягом указаного періоду часу складались протоколи про адміністративні правопорушення, які було сформовано у справи та направлено для розгляду та прийняття рішення до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області відповідно до ст.213, ст.221 КУпАП: 13.12.2021 року відносно громадянки ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2КУпАП серії ВАБ №436549; 04.06.2022 року відносно громадянки ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2КУпАП серії ВАВ № 095187, який розглянуто та постановою Мукачівського міськрайонного суду від 17.06.2022 року накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 170 гривень; 18.06.2022 року відносно громадянки ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.173-2 КУпАП серії ВАВ № 095194, який розглянуто та постановою Мукачівського міськрайонного суду від 30.06.2022 року накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень (а.с.38-39).

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Таким чином суд вважає, що не є підставою для виселення члена сім`ї власника житлового будинку, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (проживає без реєстрації) зареєстровані та постійно проживають у будинку АДРЕСА_1 і вселилися в будинок з дозволу власника ОСОБА_1 .

Судом також встановлено, що згідно до довідки № 199/02-14 від 23.09.2022 року, виданої Другою Мукачівської державною нотаріальною контори, вбачається, що 08 серпня 2014 року за № 362 на підставі заяви про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканки АДРЕСА_1 , після смерті чоловіка ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 та до дня смерті зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , Мукачівською районною державною нотаріальною конторою заведено Спадкову справу за № 9205/2014. Заповіту ОСОБА_8 не залишав.

Як зазначено в заяві, дружина померлого - ОСОБА_1 відмовилась від прийняття спадщини після смерті чоловіка в користь їх доньки ОСОБА_2 . Інші спадкоємці до майна померлого до нотаріальної контори не зверталися. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

На підставі довідки № 1152, виданої 11.08.2014 року Івановецькою сільською радою Мукачівського району на день смерті ОСОБА_8 , були зареєстровані за однією адресою з померлим, дружина - ОСОБА_1 , донька - ОСОБА_2 , онуки - ОСОБА_3 , ОСОБА_6 . Тобто, крім ОСОБА_2 інших спадкоємців за законом до майна померлого батька не має (а.с.51). Таким чином зазначене безпосередньо стосуються правомірності проживання відповідачів у вказаному будинку.

Відтак у справі, що розглядається, виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення прав останніх на житло та недобросовісності, внаслідок яких відповідачі можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку що сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Відтак, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову про виселення відповідачів слід відмовити, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України). Відповідачі не є такими, що самоправно вселилися до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для їх виселення відсутні. Крім того як встановлено судом відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем померлого батька ОСОБА_8 .

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) та у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 648/3192/17 підстав для відступлення від якого суд не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року).

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03).

Підстави для виселення відповідача позивачем не доведені і не відповідають принципу пропорційності такого заходу.

З врахуванням вищевикладених обставин, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу як окремо, так і в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування жилим приміщення шляхом виселення із житлового будинку, слід відмовити з наведених вище підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41 Конституції України,ст.ст. 316, 318, 383, 405 ЦК України, 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 2, 12, 18, 76-77, 81, 141, 247, 274-279, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХ В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування жилим приміщення шляхом виселення із житлового будинку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_1 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 .

Рішення суду виготовлено 27 грудня 2022 року.

Головуюча О.В.Гутій