Справа № 302/886/22
Номер рядка звіту 62
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

13.10.2022 смт. Міжгір`я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого, судді Пухальського С. В.,

за участю секретаря судового засідання Куруц В. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та примусове виселення, стягнення компенсації витрат на комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з даною позовною заявою, в обґрунтуванні вимог якої зазначила, що їй та третій особі на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ). ОСОБА_4 являється їй рідним братом.

Також їй з братом на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :01:024:0045 площею 0,0827 га призначена для будівництва і обслуговування Будинку АДРЕСА_2 .

Із Відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, який на підставі судового рішення від 05.06.2008 було розірвано. Причиною розірвання шлюбу було те, що Відповідач більше 10 років виїжджав на заробітки, вдома бував зрідка та не утримував сім`ю. Від шлюбу з Відповідачем мають двох повнолітніх дітей, які на даний час не проживають разом з ними.

Після розірвання шлюбу Відповідач повернувся із заробітків і поселився в окремих від неї житлових приміщеннях у Будинку АДРЕСА_2 , якими користується і по сьогоднішній день. Також Відповідач споживає комунальні послуги, однак не бере жодної участі в утриманні Будинку АДРЕСА_2 , прибудинкової території та не сплачує ніяких коштів за користування комунальними послугами. Як наслідок, Відповідач ставиться неекономно до споживання комунальних послуг, зокрема, газом, що змушує її нести значні витрати на оплату цих послуг.

На даний час вона ніде не працює та отримує пенсію за віком у мінімальному розмірі та яка є єдиним джерелом її доходів, яке не дозволяє покривати в повному обсязі витрати на утримання Будинку АДРЕСА_2 , зокрема, витрати на сплату комунальних послуг, значну частину яких споживає саме Відповідач.

Відповідач також отримує пенсію за віком у розмірі достатньому для покриття витрат за спожиті ним комунальні послуги та витрат на утримання Будинку АДРЕСА_2 , однак той категорично відмовляється надавати будь-які кошти на покриття вищевказаних витрат, через що між ними виникають конфлікти.

З метою вирішення даної ситуації цивілізованим шляхом, вона звернулася до адвоката Рішка С. І. з проханням розробити умови договору найму житла та підготувати Відповідачу письмову пропозицію щодо укладення такого договору між ними.

22 липня 2022 року від її імені та в її інтересах адвокат Рішко С. І. передав Відповідачу безпосередньо в руки письмову пропозицію укласти між нею в якості наймодавця та між Відповідачем в якості наймача Договір найму житлових приміщень у Будинку №7, до якої додавалися два підписані нею примірники відповідного договору на трьох аркушах кожен.

Відповідач відмовився розписатися в отриманні пропозиції і примірників договору.

Станом на 11.08.2022 Відповідач не надав їй жодної відповіді на пропозицію укласти письмовий договір найму житла, він продовжує користуватися житловими приміщеннями у Будинку АДРЕСА_2 та безкоштовно користуватися комунальними послугами. У відповідь на її пропозицію Відповідач ще частіше почав створювати між ними конфліктні ситуації та вчиняти їй перешкоди у володінні та користуванні належним їй Будинком №7, а також Відповідач умисно наносить різного роду пошкодження Будинку АДРЕСА_2 та вивів з ладу котел, яким у зимовий період вона опалює будинок.

Відповідач добровільно виселитись та знятися з реєстрації в Будинку АДРЕСА_2 не бажає, чим перешкоджає їй в користуванні та володінні належним їй нерухомим майном.

Посилаючись на вказані обставини та положення діючого законодавства, позивачка просила суд:

--- припинити ОСОБА_2 право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;

--- виселити його з вказаного житлового будинку;

--- стягнути з нього на її користь компенсацію 50% вартості комунальних послуг за спожитий у період з 01.01.2021 по 31.07.2022 природний газ та його доставку у розмірі 17 311,46 грн., а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою суду від 17 серпня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 62-63).

Позивачка та її представник в судове засідання не з?явилися, позивачка подала заяву за змістом якої просила розгляд справи провести без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 повідомлявся про дати, час та місце розгляду справи шляхом спрямування за місцем його проживання судової повістки, а також шляхом розміщення виклику в судове засідання на офіційному веб-сайті Судової влади України. Як вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження по справі та позовну заяву з додатками 25.08.2022 (а.с. 68).

Третя особа ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причину неявки не повідомив.

Суд, виходячи із такої засади цивільного судочинства як розумність строків розгляду справи та з урахуванням значення справи для позивачки, вважав можливим провести заочний розгляд справи за вищевказаної явки учасників.

Дослідивши надані докази, суд приходить до наступних висновків.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК України).

За змістом частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та третій особі ОСОБА_4 , які є рідними братом та сестрою, на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження серії НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та свідоцтва на право власності на жилий будинок № НОМЕР_3 від 20.06.2001 (а.с. 11, 13, 28).

Їхніми батьками були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішення виконкому Міжгірської селищної ради депутатів трудящих від 12.03.1972 №22 «Про виділення земельних ділянок під будівництво нових житлових будинків громадянам селища» було вирішено виділити ОСОБА_5 земельну ділянку під будівництво нового житлового будинку площею 0,07 га по АДРЕСА_3 (зворотній бік а.с. 17).

Дана земельна ділянка була відведена в натурі згідно Акту №186 від 25.10.1972 (зворотній бік а.с. 19).

На підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, на право особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно, укладеного між виконкомом Міжгірської селищної ради і ОСОБА_5 , зареєстрованого 24.11.1972 в реєстрі Міжгірської держнотконтори за №487, вищезазначена земельна ділянка була передана в безстрокове користування ОСОБА_5 (а.с. 18-19).

24.11.1972 районним архітектором було видано ОСОБА_5 будівельний паспорт на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_3 (а.с. 20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, підтвердженням чого є копія свідоцтва про смерть НОМЕР_4 (а.с. 14).

16 травня 1978 року на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Міжгірської держнотконтори, зареєстрованого в реєстрі за №748, її та третьої особи батько ОСОБА_4 подарував їй свої 4/6 частини незакінченого будівництвом Будинку №7, процент готовності якого на той час складав 31%. Цей будинок був одноповерховий з жилою площею 58,30 м2 та розташований на земельній ділянці площею 0,07 га (а.с. 23-24).

Як наслідок, частка позивачки у праві власності на Будинок АДРЕСА_2 збільшилася до 5/6 часток.

Рішенням виконкому Міжгірської районної ради від 28.07.1982 №159 «Про стан індивідуального житлового будівництва в районі» було внесено зміни до технічної документації на Будинок №7 (а.с. 21).

Пунктом 1.5. рішення виконкому Міжгірської селищної ради від 27.02.2001 №11 «Про надання дозволу на будівництво, виготовлення технічної документації» позивачці було надано дозвіл на виготовлення технічної документації на раніше побудовані господарські споруди: кухню, столову, кладовку, коридор, котельню, підвал, згідно типу побудованих на закріпленій за мною земельній ділянці (зворотній бік а.с. 25).

На підставі цього рішення виконкому головний архітектор району ОСОБА_6 видав ОСОБА_1 . Дозвіл №33 на право виконання будівельних робіт, який їй давав право на узаконення добудованих до Будинку №7 приміщень (а.с. 26).

Рішенням виконкому Міжгірської селищної ради від 17.05.2001 №30 «Про оформлення права власності» було вирішено оформити право власності на Будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 у розмірі 5/6 частин, за ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частини (а.с. 27).

В подальшому Міжгірським БТІ була проведена технічна інвентаризація Будинку №7, а виконкомом Міжгірської селищної ради було видано позивачці та третій особі Свідоцтво на право власності на жилий будинок від 20.06.2001 №762, на підставі якого Міжгірським БТІ їм було видано реєстраційні посвідчення на об`єкт нерухомого майна Будинок АДРЕСА_2 , зареєстрований в реєстрову книгу №8 за реєстровим №1133 (а.с. 28-30).

Також ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :01:024:0045 площею 0,0827 га призначена для будівництва і обслуговування Будинку АДРЕСА_2 (а.с. 31-35).

ОСОБА_1 із відповідачем ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 10.06.1978, який рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05.06.2008 було розірвано (а.с. 12).

Як вбачається з акту обстеження від 28.09.2022, громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою АДРЕСА_4 . Даний житловий будинок під`єднаний до газо-, електро- та водопостачання. Облік спожитих комунальних послуг здійснюється за показниками відповідних лічильників. Співвласниками житлового будинку є ОСОБА_1 та її брат ОСОБА_4 , 1956 року народження.

За вказаною адресою також зареєстрований та проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , колишній чоловік ОСОБА_1 , який користується всіма житловими та допоміжними приміщеннями у житловому будинку, в т.ч. кухнею, ванною кімнатою, санвузлом, та всіма іншими комунальними послугами (електроенергією, газо-, і водопостачанням) на рівні з ОСОБА_1 .

Зі слів заявниці ОСОБА_2 не бере жодної участі в утриманні житлового будинку, прибудинкової території та не сплачує ніяких коштів за користування комунальними послугами, у зв`язку з чим вони регулярно між собою конфліктують.

Зі слів сусідів, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 часто конфліктують між собою та загалом перебувають у неприязних відносинах (а.с. 84).

Як зазначає позивачка, 22 липня 2022 року від її імені та в її інтересах адвокат Рішко С. І. передав Відповідачу безпосередньо в руки письмову пропозицію укласти між нею в якості наймодавця та між Відповідачем в якості наймача Договір найму житлових приміщень у Будинку №7, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 54-57).

Відповідач відмовився розписатися в отриманні пропозиції і примірників договору, факт вручення йому цих документів було зафіксовано на відеозаписі, який переглянуто судом та який відображає наведені нею обставини.

Згідно з наданою Позивачкою пропозиції, вона просила Відповідача ознайомитися із запропонованими нею умовами договору та протягом 5 календарних днів з моменту отримання даної пропозиції підписати Договір найму житла, повернути один підписаний примірник договору їй та приступити до виконання умов цього договору. Також було попереджено Відповідача про те, що у разі відмови від отримання даної пропозиції та/або відмови укласти Договір найму житла, ОСОБА_1 буде змушена звернутися до суду позовом щодо позбавлення його права користування Будинком №7 і виселення його в примусовому порядку.

Як зазначає позивачка, станом на 11.08.2022 Відповідач не надав їй жодної відповіді на її пропозицію укласти письмовий договір найму житла, він продовжує користуватися житловими приміщеннями у Будинку АДРЕСА_2 та безкоштовно користуватися комунальними послугами, що не спростовано належними та допустимими доказами.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач вселився у Будинок №7 в якості члена сім`ї позивачки під час перебування з нею в шлюбі і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

ОСОБА_1 є співвласником Будинку АДРЕСА_2 . Після розірвання шлюбу у 2008 році вони з Відповідачем спільним побутом не пов`язані, не ведуть спільного господарства та не проживають однією сім`єю, а тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу ОСОБА_1 як власника Будинку №7 на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом Касаційним цивільним судом у постановах від 16.01.2019 у справі №243/7004/17-ц (ЄДРСР № 79313571) та від 14.08.2019 у справі №702/101/18 (ЄДРСР № 83749229).

Відповідно до вимог статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що наявність реєстрації відповідача в житловому будинку, співвласником якого є позивачка обмежує останню у здійсненні прав на користування, володіння і розпорядження власністю, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявлений позивачкою спосіб.

При вирішенні позову в частині вимог про стягнення компенсації витрат на комунальні послуги, суд виходить з наступного.

Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» містить визначення наступних термінів:

житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;

споживач житлово-комунальних послуг індивідуальний або колективний споживач.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Як зазначає позивачка та підтверджується матеріалами справи, Будинок АДРЕСА_2 приєднаний до централізованого газопостачання. У період з 01.01.2021 по 31.07.2022 постачанням природного газу до Будинку №7 спочатку займалося ТОВ «ТАС Енергія Країни», а потім ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», послуги з розподілу (доставки) природного газу надає АТ «Закарпатгаз» .

За цей період позивачкою було сплачено 27 781,14 грн. за спожитий нею та Відповідачем природний газ у Будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується квитанціями від 25.01.2021, 24.02.2021, 24.03.2021, 26.04.2021, 24.05.2021, 22.11.2021, 21.12.2021, 21.01.2022, 12.03.2022, 23.03.2022, 22.04.2022, 24.05.2022, 21.07.2022.

Окрім того, АТ «Закарпатгаз» було надано послуги із розподілу (доставки) природного газу до Будинку №7 на загальну суму 6 841,78 грн.

З них позивачкою сплачено лише 4 918,80 грн. Заборгованість за ці послуги складає 1 922,98 грн. Зазначені обставини підтверджуються відповідними квитанціями та розрахунком, наведеним у позовній заяві, який не спростований під час судового розгляду (а.с. 6, 36-51).

За таких обставин, оскільки Відповідач не надавав жодних коштів на оплату вищевказаних комунальних послуг, й доказів протилежного суду не надано, суд вважає, що право Позивачки підлягає захисту шляхом стягнення з Відповідача на її користь половини вказаних витрат в сумі 17 311,46 грн. /(27 781,14 + 6 841,78) / 2 = 17 311,46 грн./.

Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, врахувавши встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог

За змістом частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1984,80 грн., який підлягає стягненню на її користь з Відповідача.

Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-82, 141, 258-259, 263-265, 268, 280-282ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Припинити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 та його виселити з вказаного житлового будинку.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , компенсацію 50% вартості комунальних послуг за спожитий у період з 01.01.2021 по 31.07.2022 природний газ та його доставку у розмірі 17 311,46 грн. (сімнадцять тисяч триста одинадцять гривень 46 коп.), а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 1984,80 грн. (одна тисяча дев?ятсот вісімдесят чотири гривні 80 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу позивачем до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо або через Міжгірський районний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо на нього не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 13 жовтня 2022 року.

Суддя Пухальський С. В.