Справа № 464/395/22
пр.№ 2/464/666/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.04.2022 року

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючої-судді Бойко О.М.

з участю секретаря судових засідань Герасимович А.І.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Мисюри К.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

позивачОСОБА_1 звернувся із позовом, у якому просить визнати незаконним і скасувати наказ ДП «Львівський БТЗ» від 08.12.2021 №335 К(п) про відсторонення його від роботи та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час відсторонення від роботи з 09.11.2021 до дня допуску до роботи, судові витрати просить покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він з 12.05.2005 працює слюсарем у ДП «Львівський БТЗ». 18.11.2021 директором ДП «Львівський БТЗ» було видано наказ №248 «Про обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19 працівників підприємства», 03.12.2021 йому було запропоновано ознайомитись із повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Вважаючи вимогу про щеплення незаконною, від ознайомлення із таким повідомленням відмовився. Наказом від 08.12.2021 №335 К(п), із 09.12.2021 його було відсторонено від роботи на період відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати. Вважає вказаний наказ про відсторонення від роботи протиправним, оскільки наказ Міністерства охорони здоров`я України в редакції від 01.11.2021 №2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та п.41-6 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 не містять положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, а лише затверджує перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Тому відсутність вакцинації не може бути підставою, передбаченою ст.46 КЗпП України, для відсторонення від роботи. Окрім цього, перед проведенням щеплень особі необхідно пройти медичний огляд та лише у разі відсутності у неї відповідних медичних показань, провести щеплення. Йому не була надана об`єктивна інформація про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення та не запропоновано пройти медичний огляд. Вважає, що станом на даний час вакцинування проти COVID-19 є ризикованою медичною процедурою, відтак, він не може надати згоди на участь в медичних експериментах, оскільки запропоновані вакцини не пройшли всіх стадій необхідних клінічних випробувань, а саме не пройшли четвертої фази досліджень вивчення побічних ефектів і протипоказань. Також зазначає, що вакцина від COVID-19 не є традиційною вакциною, її вплив на людський організм в подальшому ще не вивчений. Вважає, що примус до експериментального медичного втручання є неприпустимим, а відповідно відмова від участі в медичних експериментах не може бути підставою для відсторонення від роботи та/або позбавлення заробітної плати.

Представник відповідача подала суду відзив на позовну заяву, в якому заперечила проти позову, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Вважає, що відповідач діяв відповідно до вимог законодавства, оскільки позивачем не було надано будь-яких підтверджуючих його вакцинацію проти COVID-19 документів чи довідки про наявність у нього абсолютних протипоказів до вакцинації, 08.12.2021 на підприємстві було видано наказ по особовому складу №335 К(п) «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 на період відсутності у нього щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати». Вказаний наказ був погоджений з профкомом підприємства. Щодо покликань позивача про проходження медичного огляду перед вакцинацією, зазначила, що на момент відсторонення ОСОБА_1 , він не звертався із заявою про необхідність проходження ним будь-якого медичного огляду. Окрім цього, проходження працівниками медичного огляду перед вакцинацією проти COVID-19 за місцем праці на ДП «Львівський БТЗ» нормативними документами не передбачено. Також представник відповідача, із покликанням на постанову Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №331/5291/19, зазначила, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хворіб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. В даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак, лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Також у вказаній постанові наголошено на тому, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Представник відповідача зазначила, що оскільки відсутні підстави для скасування наказу ДП «Львівський БТЗ» від 08.12.2021 №342 К(п) про відсторонення ОСОБА_1 від роботи, відповідно і відсутні підстави для стягнення з відповідача в користь позивача середнього заробітку за час відсторонення від роботи.

Позивач у відповіді на відзив заперечив доводи відповідача ДП «Львівський БТЗ» та додатково зазначив, що йому як особі, яка була відсторонена від від роботи, не було надано належним чином завіреної копії оформленого подання посадової особи державно санітарно- епідеміологічної служби про відсторонення від роботи невакцинованих працівників, також не було повідомлено про наявність такого подання. У зв`язку з цим, його відсторонення від роботи, відповідно до роз`яснень Верховного Суду від 24.12.2021 року №3223/0/208/-21 є неправомірним. Крім того, у наведеному роз`ясненні зазначеного, що в наказі про відсторонення має бути зазначено строк відсторонення невакцинованого працівника від роботи. Однак, оскаржуваним наказом його відсторонено від роботи на період відсутності документів, які б підтверджували наявність вакцинації чи довідки про наявність протипоказів до такої.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав, надав суду пояснення аналогічні змісту позову та відповіді на відзив, просить позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечила з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Крім того, просить врахувати, що оспорюваний наказ втратив свою чинність, у зв`язку із введенням воєнного стану та прийняттям наказу №62 від 01.03.2022 «Про допуск до роботи в умовах воєнного стану», відтак, з 02.03.2022 позивача допущено до роботи.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює на ДП «Львівський БТЗ» на посаді слюсара-ремонтника 4 розряду, цеху №4, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .

18 листопада 2021 директором ДП «Львівський БТЗ» Андрощуком В. видано наказ №248 «Про обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19 працівників підприємства», згідно із яким, враховуючи, що ДП «Львівський БТЗ» включено в перелік підприємств державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, а також на виконання вимог ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.46 КЗпП України, постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та з урахуванням наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», наказано Управлінню роботи з персоналом та соціальних питань до 03.12.2021 забезпечити проведення профілактичного щеплення працівників підприємства від гострої респіраторної хвороби COVID-19. Згідно із п.3 вказаного наказу, наказано начальнику відділу управління персоналом Кикені І.Р., у разі встановлення працівників, які відмовляються від проведення профілактичного щеплення, та не надали копію довідки форми №028-1/о, до 08.12.2021 письмово зафіксувати факт відмови працівників від щеплення та підготувати наказ про відсторонення їх від роботи з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються.

Як вбачається з повідомлення ДП «Львівський БТЗ» від 03 грудня 2021 року, ОСОБА_1 надавалось для ознайомлення таке повідомленням «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» в якому зазначалось, що в разі відсутності щеплення, негативного тесту на COVID-19 (термін дії кожного - 72 год) та медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації від COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, його буде відсторонено від виконання обов`язків без збереження заробітної плати, але зі збереженням місця праці з 08.12.2021 року.

Як вбачається із акту про відмову від підпису від 03.12.2021 року, який складений начальником відділу управління персоналом ОСОБА_3 в присутності начальника ОСОБА_4 та юристконсульта ОСОБА_2 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, ОСОБА_1 відмовився його підписати та отримати.

08 грудня 2021 року наказом директора ДП «Львівський БТЗ» №335 К(п) «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », з 09.12.2021 відсторонено від роботи ОСОБА_1 на період відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Згідно із п.2 відсторонення від роботи ОСОБА_1 зберігає свою чинність до моменту надання ним підтверджуючого документу про щеплення проти COVID-19 або до моменту надання документу, яким підтверджуються абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень .

Як вбачається зі змісту оспорюваного наказу, такий винесено на підставі ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ України «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 01.11.2021 №2193 та п.41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» (зі змінами від 20.10.2021).

Статтею 46 КЗпП України передбачено можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством.

Згідно із ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

Разом з тим, визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Проте, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 №2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» доповнено перелік працівників, що підлягають вакцинації проти COVID-19». Пунктом 6 такого Переліку професій, встановлено, що обов`язковим профілактичним щепленням підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

ДП «Львівський БТЗ» включений до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Відтак, на підставі ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» працівники ДП «Львівський БТЗ», як працівники об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, на період дії карантину.

Разом з тим, наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» передбачено, що щеплення проводиться в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, (у редакції наказу МОЗ України від 11 жовтня 2019 року № 2070).

Відповідно до пункту 3 Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем, який вирішує питання щодо проведення вакцинації відповідно до рекомендацій, викладених у цьому Переліку та інших національних настановах. За потреби для отримання додаткової інформації щодо верифікації діагнозу, перебігу захворювання, необхідності додаткових обстежень, лікар скеровує пацієнта до профільного спеціаліста, за висновком якого остаточно приймає рішення щодо проведення вакцинації.

Пунктом 4 вказаного Переліку визначені абсолютні протипоказання до введення вакцини, а саме наявність в анамнезі анафілактичної реакції на попередню дозу вакцини (підпункт 5.5 пункту 5 цього Переліку); вагітність - протипоказано введення живих вакцин (підпункт 5.12 пункту 5 цього Переліку); тяжка імуносупресія/імунодефіцит - протипоказано введення живих вакцин (підпункти 5.6, 5.7 пункту 5 цього Переліку); гострі захворювання з підвищенням температури вище 38,0°C - протипоказання для рутинної вакцинації (підпункт 5.1 пункту 5 цього Переліку).

З офіційного сайту «Вакцинація від COVID-19» (https://vaccination.covid19.gov.ua) вбачається, що усі вакцини від COVID-19 не можна використовувати у разі: важкої алергічної реакція на їхні компоненти чи попередню дозу; гострого захворювання (температура тіла вище 38,0°C); Вакцину CoronaVac/Sinovac Biotech не можна застосовувати, у разі вагітності чи годування грудьми; синдром Гійєна-Барре в анамнезі. мРНК-вакцину виробника Pfizer/BioNTech не можна використовувати, якщо наявна тяжка алергічну реакцію після першої дози вакцини або до будь-якого з її компонентів (наприклад, анафілактичний шок тощо); негайну алергічну реакцію будь-якого ступеня тяжкості на першу дозу вакцини мРНК COVID-19 або будь-якого з її компонентів (включно з поліетиленгліколем) після введення вакцини; негайну алергічну реакцію будь-якого ступеня тяжкості на полісор.

Наявність вищезазначених протипоказань до вакцинації встановлюються лікарем, який вирішує питання щодо проведення вакцинації відповідно до рекомендацій, викладених Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень та інших національних настановах.

Проте, позивачем ОСОБА_1 , всупереч обов`язку доказування визначеного ст.81 ЦПК України, не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що він має абсолютні протипоказання, за наявності яких не можна використовувати будь-яку вакцинацію.

Статтею 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1236 (в оновленій редакції) саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням ч.1 ст. 94 КЗпП, ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» та ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; відсторонення від роботи оформляється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення. Працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під підпис.

Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки згідно із ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена адміністративна відповідальність за порушення правил щодо карантину людей.

Законодавством України не передбачена примусова вакцинація, відтак, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо. Саме тому, у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд звертає увагу на право позивача на повагу до приватного життя, яке закріплене у ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, примусова вакцинація - як примусове медичне лікування - означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи, як це гарантується пунктом 1 статті 8 (рішення у справі Сальветті проти Італії, № 42197/98, 9 липня 2002 р., та Маттер проти Словаччини, № 31534/96, 5 липня 1999 р.)

Водночас, Європейський суд з прав людини висловлював думку, що порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання (параграф 33, 36 рішення у справі «Соломахін проти України» від 15 березня 2012 року).

Постановою Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №331/5291/19 встановлено, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим.

Судом встановлено, що обов`язкова вакцинація для певних категорій працівників передбачена національним законом, а саме ст.10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст.5 та ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Окрім цього, 30.03.2020 до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» були внесені зміни та доповнено такий Прикінцевими положеннями, у п. 2-3 яких законодавець зокрема вказав, що тимчасово, на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, з урахуванням епідемічної ситуації, можуть бути запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи щодо фізичних осіб.

В подальшому, відповідно до ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», де вказано, що перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, Міністерством охорони здоров`я України видано наказ від 04.10.2021 № 2153, яким було затверджено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. До цього переліку, як зазначено вище, увійшли зокрема працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, зокрема, працівники ДП «Львівський БТЗ».

Таким чином, обов`язок позивача, як особи, яка працює на підприємстві державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, пройти профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, був передбачений національним законодавством.

Покликання позивача на порушення його права на працю, суд вважає необгрунотованим виходячи з наступного .

Конституція України визначила зміст права на працю відповідно до міжнародних стандартів, зокрема, відповідно до Загальної декларації прав людини (ООН, 1948 р.), якою проголошено право на працю і захист від безробіття, Міжнародного Пакту про економічні, соціальні та культурні права (ООН, 1966 p.), яким гарантовано право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та інших міжнародних правових актів, в яких закріплено права людини на працю.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільнопогоджується.

Право людини на працю, проголошене Конституцією України, набуває подальшої конкретизації у галузевому законодавстві, яке становить систему юридичних норм. Ці норми, окрім закріпленого права на працю громадянина, також передбачають певні обовязки при здійсненні цього права і покладають певні обов`язки не лише на державу, а також і на роботодавця та на самого працівника.

Зокрема, держава встановлює мінімальний розмір оплати праці, створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації (ст. 2 КЗпП). Роботодавець зобов`язаний створити безпечні та нешкідливі умови праці (ст. 153 КЗпП), а працівник зобов`язаний проходити у встановленому порядку попередні та періодичні медичні огляди; співпрацювати з власником або уповноваженим ним органом у справі організації безпечних та нешкідливих умов праці, особисто вживати посильних заходів щодо усунення будь-якої виробничої ситуації, яка створює загрозу його життю чи здоров`ю або людей, які його оточують, і навколишньому природному середовищу, повідомляти про небезпеку свого безпосереднього керівника або посадову особу (у ст. 159 КЗпП).

Тобто, право громадянина на працю гарантовано міжнародним та національним законодавством, проте воно реалізується громадянином шляхом дотримання та виконання певних умов та правил, які створені державою, з метою забезпечення дотримання прав та інтересів держави, роботодавця, інших працівників та суспільства загалом.

Як наголошено Конституційним Судом України у рішенні від 16 жовтня 2007 року №8-рп/2007, право на працю означає не гарантування державою працевлаштування кожній особі, а забезпечення саме рівних можливостей для реалізації цього права.

Таким чином, реалізація громадянами гарантованого державною права на працю відбувається з дотриманням певних умов та правил, які є однаковими для всіх працівників і наявність визначених законодавством умов (вимог) до працівника не свідчить про порушення його конституційного права на працю, а лише вказує на спеціальний порядок його реалізації та збереження.

Також одним з гарантованих людині та громадянину Конституцією України прав, є право на охорону здоров`я. Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Водночас, статтею 27 Основного закону визначено обов`язок держави - захищати життя людини.

Право на життя захищається також статтею 2 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. При цьому згідно зі сталою практикою ЄСПЛ це право вважаєтьсяпорушеним не тільки у разі позбавлення життя, але і при серйозних пошкодженнях організму людини, які не спричинили його смерть, але представляли серйозну загрозу його життю. Держава повинна не тільки утримуватися від умисного позбавлення людини життя, але і дотримуватися позитивного зобов`язання захищати життя людини від посягань третіх осіб або від ризику хвороби, яка може спричинити смерть.

Європейська соціальна хартія, яка ратифікована Законом України № 137-V від 14.09.2006 передбачає, що з метою забезпечення ефективного здійснення права на охорону здоров`я Сторони зобов`язуються самостійно або у спiвробiтництвi з громадськими чи приватними організаціями вживати відповідних заходів для того, щоб, серед іншого запобігати, у міру можливості, епідемічним, ендемічним та іншим захворюванням, а також нещасним випадкам (ст.11).

Аналіз наведдених вище положень свідчить, що на державу покладено обов`язок щодо захисту права на охорону здоров`я, який реалізується зокрема через прийняття належного законодавства, яке повинно бути не формальним, а ефективним для захисту права людини на охорону здоров`я, в тому числі й щодо запобігання епідемічним захворюванням.

При цьому, міжнародне законодавство не містить ані заборони на вакцинацію, ані обов`язку її проведення. А держав, які приєдналися до відповідних міжнародних актів самостійно повинні вирішувати питання обов`язковості чи необов`язковості вакцинації і тому, у різних країнах є різні підходи до вакцинації громадян.

Так, держава Україна, з метою виконання свого позитивного зобов`язання прийняла ряд нормативно-правових актів, які деталізують відповідні статті Конституції України і міжнародного права та забезпечують захист права людини і громадянина на охорону здоров`я. Такими, зокрема, є Закони України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», «Про захист населення від інфекційних хвороб», «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», а також підзаконні нормативно-правові акти.

Статтею 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» визначено, що громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. А статтею 30 цього ж Закону

передбачено, що, щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України.

Обов`язок громадян України робити щеплення у передбачених законодавством випадках міститься і у ст.5 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення». А ст.27 цього Закону визначає, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони дороботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб визначено, що у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями, а у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст.12).

Відтак, держава Україна, виконуючи своє позитивне зобов`язання щодо забезпеченнязахисту життя людини від ризику хвороби, яка може спричинити смерть, визначила як обов`язкову вакцинацію для певного кола осіб у певних випадках та від певних захворювань.Такими, зокрема, є окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи.

Таким чином, право на охорону здоров`я та право на працю є взаємопов`язаними, і право на охорону здоров`я виступає основою при реалізації права на працю, а суб`єктивне право громадянина на працю реалізується з дотриманням права на охорону здоров`я інших громадян. І виконання державою свого позитивного обов`язку щодо захисту права громадянна охорону здоров`я не призводить до порушення права на працю окремих громадян.

Не становить будь-якого обмеження чи втручання у право позивача на працю вимогавакцинації і відсторонення його від роботи через її відсутність з метою запобігання захворюванню, оскільки щеплення працівника, у визначених законом випадках, є умовою реалізації ним права на працю. Водночас відсторонення від роботи працівника, який відмовився від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку визначеному законом є правомірним заходом, який гарантує забезпечення права на охорону здоров`я та безпечні умови праці інших працівників і до порушення права на працю не призводить.

Також суд враховує, що позивач не звільнений з роботи, а лише тимчасово відсторонений, окрім того, згідно із статтею 43 КЗпП України право на працю включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а відтак, позивач не позбавлений можливості обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не виконує роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19.

Враховуючи те, що відсторонення від роботи позивача є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків та на період відсторонення від роботи ОСОБА_1 , робоче місце за ним зберігається, суд приходить до висновку, що відповідачем не допущено порушення прав позивача, відтак, позовні вимоги про скасування наказу про відсторонення від роботи не підлягають задоволенню Також відсутні підстави для задоволення похідної вимоги про виплату невиплаченої заробітної плати за час відсторонення позивача від роботи, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19.

Також суд вважажє, що втрата оспорюваним наказом чинності не впливає на його правомірність з наведених вище мотивів, оскільки видання ДП «Львівський БТЗ» наказу «Про допуск до роботи в умовах воєнного стану» №62 К(к) від 01.03.2022 року, яким допущено до роботи на період воєнного стану в Україні, ОСОБА_1 , зумовлено запровадженням правового режиму воєнного стану в Україні, введеного указом Призедента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», яким зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» до завершення воєнного стану в Україні.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, відтак понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 13, 81, 89, 263 265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 15.04.2022 року.

Головуюча: