судді Чернівецького апеляційного суду Лисака І.Н.
у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , до Приватного підприємства «Західний Буг» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
19 жовтня 2022 року м. Чернівці Справа № 716/2106/21
Щодо встановлених обставин справи, змісту договору оренди земельної ділянки від 01 липня 2006 року розбіжностей не виникає, суть розбіжності думок колегії суддів зводиться до правильності визначення закінчення дії договору.
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 травня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору оренди має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації його сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишено без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 травня 2022 року залишити без змін.

Залишаючи рішення суду без змін суд апеляційної виходив з того, що у договорі оренди землі від 01 липня 2006 року сторони погодили строк його дії 15 років. Орендар зобов`язаний приступити до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

У Прикінцевих положеннях договору визначено, що договір набирає чинності після підписання сторонами. Невід`ємними частинами договору є кадастровий план земельної ділянки; акт приймання-передачі об`єкта оренди.

Інших строків чи термінів початку перебігу чи закінчення дії договору його текст не містить, як і не містить прямого обов`язку орендаря здійснити таку реєстрацію та строків її проведення.

Разом з тим, якщо сторони не вказали про час (термін, календарну дату, подію) початку перебігу та закінчення строку договору, діють загальні правила, передбачені спеціальним Законом України «Про оренду землі», який прямо встановлював, що договір оренди земельної ділянки набирає чинності після його державної реєстрації.

Таким чином, колегія суддів більшістю голосів дійшла висновку, що посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 912/3295/18 та твердження про те, що саме після підписання спірного договору оренди 01 липня 2006 року він набирає чинність, є помилковими, оскільки на час виникнення спірних правовідносин обов`язковою була державна реєстрація договорів оренди. Поняття ж «державна реєстрація договору» та «державна реєстрація речового права» є різними. Правовідносини у справі, на яку посилається апелянт, та у справі, що переглядається, різняться датою укладення договору оренди до 01 січня 2013 року чи після цієї дати, від чого напряму залежить визначення моменту у часі, з якого починається строк дії договору.

Крім того, в постанові суду є посилання на висновки ВП ВС у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17, від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц.

Не можу погодитись із такими висновками та релевантністю до спірних відносин зазначених правових позицій Верховного суду, тому на підставі ч.3 ст.35 ЦПК України викладаю окрему думку виходячи з наступного.

Щодо відмінності обставин справи, що унеможливлює тотожність спірних відносин та застосування правових висновків ВС.

У справі № 322/1178/17 судами було встановлено зміст договору оренди, серед якого сторони досягли домовленості також про те, що «пунктом 3.1 укладеного між сторонами договору встановлено, що цей правочин укладено строком на 10 років.

Згідно з пунктом 9.4 договору орендар зобов`язаний:

- приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку;

- виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому договором;

- у п`ятиденний строк після державної реєстрації договору надати копію договору відповідному органу державної податкової служби.

Дія договору припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його укладено (пункт 12.2 згаданого договору).

У пунктах 14.1 і 14.2 договору сторони погодили, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Цей договір укладений у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один із яких знаходиться в орендодавця, другий - в орендаря, третій - в органі, який провів його державну реєстрацію».

У справі № 696/1693/15-ц в п.30 тексту постанови встановлено: «Цим договором оренди передбачено, що він набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. При цьому його пунктом 19 передбачено, що орендар повинен здійснити державну реєстрацію договору у місячний термін. Проте, у вказаний термін державну реєстрацію договору оренди землі проведено не було. 04 грудня 2013 року ДСП «Агрокомплекс» було здійснено державну реєстрацію речового права - права оренди земельної ділянки за вказаним договором.»

У цій же справі, що переглядається, судами встановлено, що «01 липня 2006 року між ОСОБА_2 , як орендодавцем, та ТзОВ «Хрещатик- Агро», як орендарем, укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 2,12 га, у тому числі під ріллею 2,12 га.

Договором передбачено строк його дії - 15 років. Також передбачено, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

У Прикінцевих положеннях договору сторони погодили, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами».

04 серпня 2008 року здійснена державна реєстрація договору у Заставнівському районному секторі Чернівецької філії державного земельного кадастру за номером 58.

Отже, сторони договору в досліджених інших справах досягли згоди, що договір набуває чинності з моменту підписання та державної реєстрації, отже достеменно усвідомлювали про необхідність державної реєстрації. У цій же справі сторони такі умови у зміст договору не включили, пов`язавши термін його дії виключно з моменту його підписання.

Таким чином, у справах вбачається відмінність обставини щодо змісту договору, зокрема, його істотних умов, що спростовує релевантність правових висновків Верховного суду.

Що стосується строку дії договору.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Однією з таких підстав є відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини.

Вказані обставини мають певний часовий проміжок дії, який має початок та закінчення.

У частині першій статті 251 ЦК України строк визначено як певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином чи рішенням суду (частина третя статті 251 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Згідно із частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У частині першій статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тому вольовий характер визначення строку не викликає сумніву. Тобто сторони наділені значними можливостями впливати на момент настання або закінчення строків, оскільки можуть змінювати строк, наближати або віддаляти його настання.

У статті 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом.

На час підписання договору оренди, 01 липня 2006 року, частина друга статті 124 ЗК України передбачала, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

У частині другій статті 125 ЗК України вказано, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Вимога про те, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону, передбачена у частині другій статті 126 ЗК України.

Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон № 161-XIV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

У статті 13 Закону № 161-XIV надано визначення договору оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (ст. 14 цього Закону № 161-XIV).

Згідно зі статтею 18 названого Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Статтею 20 Закону № 161-XIV передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Момент укладення договору визначено у статтях 638, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу ЦК України можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі.

Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону № 161-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Верховний Суд України вказував, що поняття «момент укладення договору» та «момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки» різняться змістовим наповненням, а також можуть відрізнятися у часі, про що зазначено і у мотивувальних частинах постанов від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16).

У ЦК України передбачено як визначення строку, так і початку перебігу строку та його закінчення.

Статтею 252 ЦК України вказано, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 253 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).

Переважна більшість правовідносин, які урегульовані нормами цивільного законодавства, є відносинами, у яких забезпечується правомірна поведінка їх суб`єктів та нормальна реалізація ними суб`єктивних прав і виконання суб`єктивних обов`язків.

Тому і строки у таких правовідносинах є строками здійснення суб`єктивних цивільних прав та виконання обов`язків.

Це загальне правило закріплено у статті 631 ЦК України, зокрема що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Разом з тим у частині третій вказаної статті обумовлено, що сторони можуть установити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Момент укладення договору передбачений у статті 640 ЦК України і пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору або його державна реєстрація, якщо таке передбачено актами цивільного законодавства.

У спеціальному Законі № 161-XIV вказано, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18).

Можна зробити висновок, що сторони в договорі оренди землі мали право зазначати про момент початку перебігу та припинення дії вказаного договору, оскільки такі права прямо передбачені принципами та закріплені загальними нормами цивільного законодавства.

Разом з тим, якщо сторони не вказали про час (термін, календарну дату, подію) початку перебігу та закінчення строку договору, діють загальні правила, передбачені спеціальним Законом № 161-XIV, який прямо встановлював, що договір оренди земельної ділянки набирає чинності після його державної реєстрації.

Такі висновки щодо набрання чинності договором оренди земельної ділянки зроблено у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16), у мотивувальній частині якої міститься роз`яснення аналогічного розуміння правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13).

Про те, у договорі від 01 липня 2006 року сторони передбачили, що він укладений на строк 15 років і діє з моменту підписання.

Оскільки поняття «момент укладення договору» та «момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки» різняться змістовим наповненням, вважаю, що не дивлячись на обов`язковість державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, сторони усе ж таки за незареєстрованим таким договором набувають певних прав і обов`язків, зокрема наступні.

Так, у відповідності до ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції, що діяла на час укладення спірного правочину) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

В силу п. «г» ч.1 ст.4 вказаного Закону обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Абз.1 ч.1 ст.18 зазначеного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі заяви правоволодільця (правонабувача), сторін (сторони) правочину, за яким виникло речове право, або уповноважених ними (нею) осіб.

Згідно п.2 ч.1 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції, що діяла на час виникнення спору) державній реєстрації прав підлягають речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

У відповідності до ч.2 ст.29 вказаного Закону державна реєстрація речових прав на земельну ділянку, похідних від права власності, набутих та оформлених в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться з одночасною державною реєстрацією права власності на таку земельну ділянку, крім випадків, якщо право власності на таку земельну ділянку вже зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Державна реєстрація зміни строку речового права, у тому числі оренди земельної ділянки, набутого та оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться за умови наявності відповідних відомостей про зареєстровані права в Державному земельному кадастрі.

Державна реєстрація зміни строку речового права, у тому числі оренди земельної ділянки, набутого та не оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться в порядку, передбаченому для державної реєстрації права оренди, за умови відсутності відомостей про зареєстровані інші речові права, похідні від права власності, у Державному земельному кадастрі чи в Державному реєстрі прав.

При цьому строк такого речового права, у тому числі оренди, обраховується відповідно до строку дії договору оренди, що обраховується з дня його укладення.

Згідно ст.1 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції на час укладення спірного правочину) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Ст.5 вказаного Закону визначено, що орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України (2768-14), ЦК України (1540-06, 435-15), ГК України (436-15), цим та іншими законами України і договором оренди землі (ч.1 ст.6 ЗУ «Про оренду землі»).

В силу ст.13 зазначеного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частина 1 ст.14 цього Закону передбачає, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації (ст.18, 20 ЗУ «Про оренду землі»).

Стаття 17 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції на час звернення до суду) передбачає, що об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

В силу ст.25 ЗУ «Про оренду землі» орендар земельної ділянки зобов`язаний, крім іншого: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, але не раніше державної реєстрації відповідного права оренди.

Отже, зазначені норми матеріального права діють можливість прийти до висновку, що лише сторони договору оренди землі на час його укладення мали право провести його державну реєстрацію, а приступати до використання орендар міг лише після цієї дії.

Про те, за Цивільним кодексом України незареєстрований договір оренди земельної ділянки є неукладеним, а за Законом (у редакції до 01 січня 2013 року) такий договір є укладеним, але не є чинним.

Водночас, ч. 3 ст. 640 ЦК України, яка була чинною до 01 січня 2013 року, передбачала, що договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Таким чином, незареєстрований у належний спосіб договір оренди земельної ділянки усе ж таки породжував певні права у його сторін, не пов`язані з основною метою його укладення (правом використання), зокрема право орендаря на пред`явлення його для проведення державному реєстратору реєстраційної дії, що свідчить про окрему дію договору з моменту його підписання (крім виникнення права у орендаря на використання його предмету).

Посилюють правомірність такого висновку дії законодавця щодо внесення змін до норм, що регулюють спірні відносини, з 2013 року, за якими відійшли від обов`язку реєстрації договору до обов`язку реєстрації речового права на нерухоме майно (земельну ділянку).

Щодо добросовісності сторін договору.

За приписами 1.2 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має гуртуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 та 2 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Орендні відносини поширені в Україні. Категорія справ стосовно цих правовідносин є значною і відіграє важливе значення як для суспільства в цілому, так і для окремого учасника цих правовідносин, оскільки в оренду передаються землі усіх видів та категорій.

За обставинами цієї справі власник земельної ділянки фізична особа прийняла пропозицію юридичної особи щодо передачі в оренду земельної ділянки та підписала запропонований потенційним орендарем текст договору від 1 липня 2006 року, в якому, крім іншого, було зазначено строк його дії 15 років без посилання на початок його перебігу, пов`язаним з діями щодо його державної реєстрації, зазначивши, крім іншого, набуття ним чинності з моменту підписання.

Вважаю, що у таких спірних відносинах саме фізична особа (власник земельної ділянки, селянин) є слабшою стороною у відносинах в порівнянні з іншою юридичною особою, основним видом діяльності якої є отримання прибутку від обробітку земель, взятих в оренду тощо, і яка, я ніхто інший, була обізнана з обов`язковістю реєстрації договорів оренди і виникненням речового права на неї виключно після таких дій, про що приховала у тексті договору.

Підписавши такий договір 1 липня 2006 року здійснила його реєстрацію у Заставнівському районному секторі Чернівецької філії державного земельного кадастру за номером 58 лише 04 серпня 2008 року.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) міститься висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним.

Отже, приходжу до висновку, що реалізуючи мету на використання орендної земельної ділянки для отримання прибутку та укладаючи на її реалізацію договір 1 липня 2006 року юридична особа фактично заявила своєю поведінкою наміри приступити до її використання протягом зазначеного в договорі строку, а орендодавець саме з 1 липня 2006 року розраховував на добросовісність орендаря з моменту підписання договору вчинити орендарем дії, направлені на реалізацію його мети для власника землі: отримання орендної плати протягом 15 років.

Про те, орендар протягом тривалого часу (понад два роки) не здійснював державної реєстрації договору без поважних на те підстав, тобто діяв недобросовісно по відношенню до іншої сторони, хоча здійснював за твердженнями власника оплату за користування ділянкою згідно договору у грудні 2006 року, чим штучно створив ситуацію для продовження строку дії договору, на що не розраховувала ОСОБА_2 , розуміючи і фіксуючи свою волю на це в момент підписання договору.

Саме через це вважаю, що обґрунтування позивача у справі про досягнення згоди сторін щодо його істотних умов, зокрема строку дії права користування за договором оренди протягом 15 років з моменту його підписання, з урахування учасників спору та обставин справи знайшли своє підтвердження, і дія договору за розумінням ОСОБА_2 збігав 1 липня 2021 року.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності й розумності та уможливив покладання на слабшу сторону пересічного громадянина невиправданий тягар з`ясування норм значного обсягу загального та спеціального законодавства в юридичній галузі, що регулюють відносини від укладення договорів до виникнення права використання земельної ділянки.

Отже, на відміну від висновку колегії суддів, зробленого більшістю голосів, вважаю про доведеність порушеного права позивача з боку недобросовісного відповідача, за захистом якого остання звернулася до суду, після чого слід було приступити до оцінки належного способу його захисту, а не відмовляти у вимогах внаслідок відсутності порушення прав з боку відповідача.

Суддя І.Лисак