Провадження № 22-ц/4808/574/22
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Томин О.О., Девляшевського В.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 лютого 2022 року під головуванням судді Мелещенко Л.В. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором б/н від 19.07.2013, укладеним між сторонами у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який у подальшому було збільшено до 30 000 грн, утворилася заборгованість, яка станом на 15.08.2021 становила 32 112,16 грн, з якої: 25 986,70 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6 125,46 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Посилаючись на те, ОСОБА_1 своїм підписом у заяві підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua, складає договір між ним та банком про надання банківських послуг, однакне виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вищевказану заборгованість.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 лютого 2022 року задоволено частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19 липня 2013 року у розмірі 25 986,70 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 838,70 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що строк кредитного договору не закінчився, оскільки в договорі не було зафіксовано його терміну. Позивач не надав істотних, належних доказів вимоги сплати кредиту, не пропонував певних спеціальних умов погашення кредиту, реструктуризації боргу.

У договорі банківського обслуговування, пункт 1.1.6.10.1., обумовлено, що сторони не несуть відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором, якщо це викликано дією обставин непереборної сили, про які сторони в момент укладення договору не могли знати та не могли їх передбачити (обставини «форс-мажору»). Пунктом 1.1.6.10.8. договору передбачено, якщо обставини форс-мажору триватимуть більше ніж 6 місяців, то кожна зі сторін має право відмовитися від подальшого виконання зобов`язань за цим договором і в такому разі жодна зі сторін не має права на відшкодування другою стороною можливих збитків.

Суд першої інстанції не взяв до уваги те, що вже у договорі обумовлено звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язань за договором. На момент укладення договору не було ознак форс-мажору, епідемії, однак згодом стало очевидним, що є обставини непереборної сили, які були визначені 11 березня 2020 року, коли Кабінет Міністрів України прийняв постанову 211 «Про запобігання поширення на території України COVID-19», якою на території України встановлено карантин.

Вказує, що зобов`язання за кредитним договором припиняються неможливістю виконання на підставі ст. 607 ЦК України.

Заперечує проти того, що суд першої інстанції не визнає епідемію COVID-19 обставиною непереборної сили, при цьому вказує, що форс-мажорними обставинами є карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України, а також проти того, що доказом форс-мажорних обставин може бути тільки висновок Торгово-промислової палати України та проти неприйняття судом першої інстанції в якості доказу, висновку Всесвітньої організації охорони здоров`я в Твіттері про початок епідемії COVID-19, оскільки така публікація є на офіційному сайті організації.

Окрім того, 24 лютого 2022 року виникли інші обставини непереборної сили - військова агресія проти України, що стало причиною введення воєнного стану з 05 год 30 хв цього дня відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Просить рішення суду скасувати і не стягувати кошти.

АТ КБ «ПриватБанк» правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 19.07.2013 ОСОБА_1 звернувся до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 24).

У заяві зазначено, що відповідач згідний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згідний з його умовами, погоджується отримати примірник договору про надання банківських послуг шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту ПриватБанку, зобов`язується виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг і регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку.

У анкеті-заяві ОСОБА_1 процентна ставка не зазначена.

Згідно довідки, виданої АТ «Приват Банк», ОСОБА_1 19.07.2013 видано кредитну картку із терміном дії до 08/16; 31.10.2014 та 20.01.2015 видано кредитні картки із терміном дії до 10/18, 09.10.2018 видано кредитну картку із терміном дії до 05/22 та 12.12.2018 видано кредитну картку із терміном дії до 07/22 (а.с. 23).

Відповідно до п. 1.1.2.5, 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, які додані банком до позовної заяви, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно розрахунку банку заборгованість ОСОБА_1 за цим кредитним договором станом на 15.08.2021 становить 32 112,16 грн, з якої: 25 986,70 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6 125,46 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 5-20), за період з 01.07.2019 по 15.08.2021 позичальником погашено заборгованість за тілом кредита на загальну суму 55 187,98 грн. Станом на 30.06.2019 заборгованість за тілом кредита складає 24 264,90 грн, за нарахованими відсотками - 822,34 грн, за період з 01.06.2015 по 30.06.2019 позичальником погашено заборгованість за тілом кредита на загальну суму 69 755,65 грн (а.с. 8-17).

Відповідно до ч. 1,3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно положень статей 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно статті 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Судом встановлено наявність правовідносин між сторонами, що підтверджується матеріалами справи, а саме: підписаною відповідачем заявою від 19.07.2013, рухом коштів по кредитному рахунку позичальника із періодичним погашенням боргу, з якого вбачається активне використання позичальником кредитної картки для розрахунку в торгівельних мережах, а також, що укладений 19.07.2013 між сторонами кредитний договір у вигляді Заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також те, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами. За змістом ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

Суд першої інстанції вірно вважав, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, що складається з простроченого тіла кредиту, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з позичальника на користь банку заборгованості за кредитом у розмірі 25 986,70 грн.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), які правильно враховані судом першої інстанції при розгляді цієї справи відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що у договорі обумовлено звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язань за договором, а у разі, якщо обставини форс-мажору триватимуть більше ніж 6 місяців, то кожна зі сторін має право відмовитися від подальшого виконання зобов`язань за цим договором і в такому разі жодна зі сторін не має права на відшкодування другою стороною можливих збитків.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що вона не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

17 березня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» та внесено зміни до ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», відповідно до яких запровадження в Україні карантинних обмежень визнано форс-мажором.

Згідно ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Для доказування настання форс-мажорної обставини необхідно отримати сертифікат Торгово-промислової палати України або уповноваженої нею регіональної торгово-промислової палати.

Таким чином, установлення форс-мажорних обставин проводиться в кожному конкретному випадку індивідуально по окремому зобов`язанню.

Сам по собі факт розповсюдження коронавірусу (COVID-19), введення карантину, закриття кордонів тощо не є підставою для беззаперечної видачі підтверджуючого сертифікату.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 23 липня 2019 року по справі №826/7997/17, провадження №К/9901/15562/19: «Оскільки позивач не надав сертифікат торгово-промислової палати в Україні про засвідчення форс-мажорних обставин або відповідний документ торгово-промислової палати згідно з умовами пункту 7.2 контракту № 16/90-К від 22.12.2015, контролюючий орган правомірно нарахував пеню за порушення строку».

Для того, щоб отримати сертифікат Торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) слід довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, що сторона не може виконати, та обставинами (їхнім результатом), на які сторона посилається як на підставу неможливості виконати зобов`язання.

Тягар доказування настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) покладений на заявника. Саме заявник несе відповідальність за повне та належне оформлення заяви, достовірність викладених фактів, наданих документів, даних та доказів.

Тобто для отримання сертифікату Торгово-промислової палати повинен бути причинно-наслідковий зв`язок між обставинами непереборної сили та неможливістю виконати конкретні зобов`язання. Процедура розгляду заяви передбачена регламентом Торгово-промислової палати.

Адже сам по собі факт виникнення певної форс-мажорної обставини не звільняє від виконання зобов`язань.

Саме заявник у заяві до Торгово-промислової палати повинен доводити причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, що сторона не може виконати, та обставинами непереборної сили.

Відповідачем не надано жодних доказів того, що він звертався до Торгово-промислової палати з відповідною заявою, як і доказів звернення до позивача з будь-якими клопотаннями про порядок виконання, відстрочення чи розстрочення виконання зобов`язань тощо.

Крім того, позивач не пред`являв вимог про стягнення з відповідача неустойки чи відшкодування збитків.

З цих підстав є необґрунтованим доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не визнає епідемію COVID-19 обставиною непереборної сили.

Посилання апелянта на те, що зобов`язання за кредитним договором припинилися неможливістю виконання на підставі ст. 607 ЦК України у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, є необґрунтованими, оскільки судом встановлено, що станом на 30.06.2019, тобто до настання обставин, на які посилається відповідач, заборгованість за тілом кредиту складала 24 264,90 грн, та з цього часу відповідач продовжував активно використовувати кредитні кошти для розрахунку в торгівельних мережах, здійснював переказ кредитних коштів зі своєї картки, зокрема в період з 18.03.2020 до 24.12.2020, та до 19.12.2020 включно погашав заборгованість за кредитом шляхом поповнення готівкою своєї картки. При цьому, за період з 01.07.2019 по 15.08.2021 позичальником погашено заборгованість за тілом кредита на загальну суму 55 187,98 грн, та залишилися непогашеними заборгованість за простроченим тілом кредиту в загальній сумі 25 986,70 грн.

Вказівка апелянта на те, що з 24 лютого 2022 року у зв`язку військовою агресією проти України виникли обставини непереборної сили висновків суду першої інстанції не спростовують та такі не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 березня 2022 року ОСОБА_1 надано відстрочку сплати судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у цій справі в суді апеляційної інстанції за його апеляційною скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 лютого 2022 року.

Таким чином, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь держави 2 758,05 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 02 лютого 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь держави 2 758,05 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.О. Томин

В.А. Девляшевський