Справа № 758/2658/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2022 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

в складі головуючого судді Ковбасюк О.О.,

з участю секретаря судового засідання Макарчук І.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною,-

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває вказана справа, розгляд якої здійснюється за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 09.08.2021, у відповідності до ст. 84 ЦПК України, з метою повного, всебічного та об`єктивного встановлення усіх обставин справи, а також правильного вирішення спору по суті, було витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, зокрема, висновок щодо можливості визначення графіку спілкування батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з приведенням можливого графіку такого спілкування.

Вказана ухвала суду у встановлений судом строк виконана не була, про неможливість подати витребувані докази суд повідомлено не було, у зв`язку з чим судом 22.10.2021 постановлено ухвалу про повторне витребування вказаного доказу у третьої особи по справі.

Ухвалою від 27.06.2022 судом повторно витребувано вказаний доказ.

При цьому зі змісту вищезазначених ухвал суду вбачається, що Службі у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації було роз`яснено, що відповідно до частин 6-9 ст. 84 ЦПК України будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази.

Встановивши наведені обставини, суд зазначає наступне.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти повагу до інших учасників процесу та суду, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи протягом розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Смірнова проти України»).

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (п. 11 ч. 3 цієї статті), яка також знайшла своє відображення в ч. 1 ст. 44 ЦКП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Феномен зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Такий висновок щодо застосування цієї норми процесуального права викладений у Постановах Верховного Суду від 20.02.2020 у справі № 438/350/17 та від 11.09.2020 у справі № 530/1701/16-ц.

Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак, здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.

Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

При цьому, визначений ч. 2 ст. 44 ЦПК України перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 199/6713/14).

Разом із тим, ч. 4 ст. 44 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Із приписів цієї статті випливає, що вжиття заходів у разі виявлення зловживання процесуальними правами учасником процесу є не правом, а обов`язком суду (постанови Верховного Суду від 20.02.2020 у справі № 438/350/17 та від 11.09.2020 у справі № 530/1701/16-ц).

Водночас, статтею 143 ЦПК України визначено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Згідно зі ст. 144 ЦПК України заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.

Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Згідно із ч. 3 ст. 148 ЦПК України у випадку невиконання процесуальних обов`язків, зловживання процесуальними правами представником учасника справи суд з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника.

За встановлених обставин суд вважає, що зазначена вище поведінка третьої особи по справі - Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, яка виявилася у невиконанні трьох ухвал суду про витребування доказів по справі, явно свідчить про свідоме зловживання нею своїми процесуальними правами, які спрямовані на безпідставне перешкоджання розгляду справи, що суперечить завданням цивільного судочинства.

При цьому суд акцентує увагу, що у відповідності до ч.ч.4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підстав інших документів, які стосуються справи.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З огляду на наведене, у зв`язку з очевидно недобросовісним використанням Службою у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, як третьою особою по справі, наданих їй законом процесуальних прав, з метою припинення та запобігання в подальшому зловживань нею своїми процесуальними правами, суд дійшов висновку про необхідність застосувати до Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації захід процесуального примусу у вигляді штрафу в сумі 0,3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 780 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 44, 143, 144, 148, 260 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Визнати дії Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації зловживанням процесуальними правами.

Застосувати до Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації захід процесуального примусу у виді штрафу в сумі 0,3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 780 (сімсот вісімдесят) гривень.

Стягнути зі Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (04070, м. Київ, вул. Борисоглібська, 14, ) в дохід державного бюджету штраф у розмірі 780 (сімсот вісімдесят) гривень.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяО. О. Ковбасюк