ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3993/22 Справа № 189/411/21 Суддя у 1-й інстанції - Степанова О. С. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що на початку 2021 року їй стало відомо про існування кредитного договору № 591053246 від 15 травня 2019 року, відповідно до якого зазначено, що між АТ «Альфа-Банк» та нею укладено Кредитний договір №591053246 від 15 травня 2019 року, згідно з яким вона отримала кредит в розмірі 46458,00 грн. Згідно умов Договору позивачка зобов`язана щомісяця забезпечувати наявність на своєму поточному рахунку грошових коштів, яких буде достатньо для погашення щомісячного платежу по кредиту. Однак, станом на 18 лютого 2021 року її кредит прострочено на 33 дні, загальна сума простроченої заборгованості перед Банком складає 6008,10 грн., у тому числі штрафні нарахування 0,00 грн. Для погашення простроченої заборгованості їй необхідно було протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання цього повідомлення здійснити платіж. У випадку не виконання договірних зобов`язань, Банк буде змушений вимагати від неї дострокового повернення всієї суми кредиту, а також сплатити всі інші платежі, передбачені Договором. Крім того, Банк має право звернутися до колекторської компанії з метою стягнення заборгованості.

Позивачка вважає, що кредитний договір № 591053246 від 15 травня 2019 року є незаконним та таким, що суперечить нормам законодавства України, а отже є недійсним. ОСОБА_1 стверджує, що кредитний договір не укладала, не підписувала, копія договору чи будь-яких інших документів у неї відсутні. Із цього приводу представником позивача адвокатом Єланським О.Г. було направлено 05 січня 2021 року адвокатський запит на адресу АТ «Альфа-Банк» з проханням надати копію Угоди про надання кредиту №591053246 від 15 травня 2019 року (з усіма додатками до неї), укладеної між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 . Листом від 12 січня 2021 року за вих. №2196-23.1.-б/б представнику позивачки фактично було відмовлено у наданні запитуваних документів. Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» відповідач не надав ОСОБА_1 , як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі другий примірник кредитного договору, повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Крім того, договір не містить інформаційних даних щодо Графіку платежів, сукупної вартості кредиту та інших інформаційних даних щодо Графіку платежів, сукупної вартості кредиту та інших інформаційних даних, встановлених ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постановою Правління НБУ «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» №168 від 10 травня 2007 року. Оспорюваний кредитний договір №591053246 від 15 травня 2019 року суперечать положенням ЗУ «Про захист прав споживачів», що свідчить про його недійсність.

Враховуючи викладене, позивачка просила визнати кредитний договір №591053246 від 15 травня 2019 року, укладений від імені ОСОБА_1 , із АТ «Альфа-Банк» недійсним.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги є недоведеними.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачкою були надані докази того, що позовні вимоги є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції не витребував оригінали доказів, копії яких додані до позовної заяви та ставилися під сумнів позивачкою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 15 травня 2019 року між ПАТ Альфа Банк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 591053246 у відповідності до якого позичальник отримала кредит в розмірі 46458,00 грн.

Даний кредит було надано позичальникові на підставі Оферти на укладання угоди про надання кредиту, обслуговування кредитної карти та відкриття відновлюваної кредитної лінії.

Згідно умов кредитного договору плата за користування кредитними коштами встановлена у розмірі 19,99 % річних, зі строком повернення до 15 травня 2022 року.

Як вбачається з заяви ОСОБА_1 , новий кредит їй було надано для власних потреб в сумі 37000,00 грн., шляхом перерахування на поточний рахунок НОМЕР_1 , відкритий в АБ «Альфа-Банк», крім того, банк прокредитував позичальника на суму 8658,00 грн., за договором страхування. Відтак загальна сума кредиту становить 46458,00 грн..

Відповідно до умов кредитного договору, підписанням договору Позичальник стверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі з вартістю кредиту, з умовами його надання, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з абсолютною процентною ставкою тощо.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті536,638,1056-1 ЦК).

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Керуючись вказаними нормами права, а також врахувавши фактичні обставини справи, зокрема, те, що ОСОБА_1 , підписавши Анкету-заяву, Оферту, Акцепт, Паспорт споживчого кредиту, які складають у сукупності Кредитний договір, погодилася з умовами кредитування, суд дійшов обґрунтованого висновку про дотримання форми договору, визначеної законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як видно з Оферти від 15 травня 2019 року, саме ОСОБА_1 звернулася до АТ «Альфа-Банк» із пропозицією укласти Кредитний договір і саме вона в Оферті запропонувала його істотні умови.

10 червня 2017 року набрав чинності ЗУ «Про споживче кредитування».

Згідно із ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування лише у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування».

Отже, всі норми ЗУ «Про захист прав споживачів», які суперечать нормам ЗУ «Про споживче кредитування», не можуть застосовуватись до відносин споживчого кредитування з огляду на ст. 11 самого ЗУ «Про захист прав споживачів».

Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (абз. 2 ч.1 ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування»).

Встановлено, що сторони добровільно погодили всі пункти вчиненого правочину. Матеріалами справи доведено, що позичальник ознайомився з умовами споживчого кредиту, що підтверджується підписом ОСОБА_1 .

З наданого АТ «Альфа-Банк» копії кредитного досьє ОСОБА_1 , та даних про облік кредитного договору в базі даних АТ «Альфа-Банк» (за вимогами якого, особа позичальник у разі кредитування має пред`явити документ, що підтверджує особу (паспорт) вбачається, що кредитним спеціалістом було зроблено фото знімок позичальника з паспортом.

Крім того, встановлено, що матеріали кредитної справи містять всі необхідні підписи позичальника ОСОБА_1 на кожній сторінці.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що підпис від імені ОСОБА_1 у кредитному договорі №591053246 від 15 травня 2019 року їй не належить.

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог ОСОБА_1 , так як не знайшли підтвердження, а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів.

Доводи апелянта в скарзі про те, що позивачкою були надані докази того, що позовні вимоги є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а також те, що суд першої інстанції не витребував оригінали доказів, копії яких додані до позовної заяви та ставилися під сумнів позивачкою, - колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивачка на підтвердження заявлених позовних вимог не дала жодного допустимого доказу, а тому вказані твердження апелянта є лише її припущеннями, тоді як законне та обґрунтоване рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко