Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/441/21
номер провадження 2/695/230/22

06 травня 2022 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Середи Л.В.,
секретаря Оніщенко Н.В.
представника позивача адвоката Зеленого Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, а саме коштів за невиконані відповідачем зобов`язання у загальному розмірі 9280 грн..
Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що 28.12.2016р. ОСОБА_2 , перебуваючи в домоволодінні ОСОБА_1 , придбала в останньої порося вагою близько 240.00 кг. Сторони дійшли згоди, що за вказане порося ОСОБА_2 мала би сплатити 6480.00 грн., а оскільки таких коштів у неї при собі не було, то відповідач взяла на себе обов`язок розрахуватись протягом двох-трьох днів після його продажу. Крім вказаного 28.12.2016р. відповідач взяла у борг у позивача 500.00 грн., які їй потрібно було на пальне. У лютому 2017 року ОСОБА_2 зателефонувала до ОСОБА_1 та попросила в борг ще 2300.00 грн., які позивач також надала їй у борг. Відповідач, беручи вказані кошти, кожного разу обіцяла повернути їх протягом двох-трьох місяців, однак з часом почала просити відстрочити їй повернення боргу до грудня 2019р., а після вказаного терміну зовсім почала ухилятись від виконання свого зобов`язання та кошти досі не повернула.
Таким чином станом на дату подання позову загальна сума боргу ОСОБА_2 складає 9280 грн., які остання відмовляється повертати, а тому позивач, вважаючи свої права порушеними, звернулася до суду із даним позовом у якому просила стягнути із неї дані кошти в якості саме заподіяної їй майнової шкоди.
Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 07.04.2021 року.
Ухвалою суду, яка була направлена відповідачу в установленому порядку, останній був наданий строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також строк для подання відзиву на позов.
Відповідач відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не направила.
Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У судовому засіданні представник позивача, адвокат Зелений Ю.В. позовні вимоги підтримав повністю, надав суду пояснення аналогічні поясненням, що викладені у позовній заяві, розгляд справи просив проводити за відсутності належно повідомленого відповідача, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач повторно в судове засідання не з`явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином у порядку встановленому чинним законодавством.
За таких обставин, суд, керуючись ст., ст. 178, 280 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача - заочно.
Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що вказаний позов задоволенню не підлягає із наступних підстав.
У своїй позовній заяві позивач вказує, що вона 28.12.2016р. здійснила продаж в борг ОСОБА_2 поросяти, вартість якого сторони визначили в сумі 6480.00 грн., також передала відповідачу кошти в розмірі 500.00 грн. та у лютому 2017 р. передала відповідачу додатково кошти в сумі 2300.00 грн. Оскільки відповідач кошти у термін, який визначено сторонами, не повернула, позивач вважає свої права порушеними та для їх захисту звернулася до суду із даним позовом у якому, посилаючись на норми ст.,ст. 509, 510, 526, 1166 та 655 ЦК України просила стягнути з відповідача завдану майнову шкоду.
Положеннями ст. 16 ЦК України регламентовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні суспільні правовідносини.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, при цьому, в силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, вона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
Так, подаючи вказану позовну заяву позивач наполягає, що доказом правовідносин, що склалися у неї із відповідачем про купівлю-продаж поросяти, виникнення боргу та наявності заподіяної їй шкоди є письмові пояснення, що були відібрані працівником поліції при перевірці звернення позивача до правоохоронних органів з приводу незаконних дій відповідача.
Однак, відповідно до письмових пояснень відповідача вона в грудні 2016 р. придбала в ОСОБА_3 порося вартістю 6480 грн., крім цього він надав їй позику в 500 грн., а в лютому 2017 р. він же надав їй позику в сумі 2000 грн. Оскільки всієї суми коштів вона не мала, то в квітні 2017 р. пропонувала йому повернути їх частину, однак він відмовився та дав їй час до кінця 2017 року для збирання всієї суми боргу.
Згідно ж письмових пояснень самого ОСОБА_3 , останній був присутнім при продажу вказаного поросяти та отриманні ОСОБА_2 коштів у сумі 2300 грн., та зазначив, що остання кошти не повернула та отримала їх шахрайським шляхом.
Окрім письмових пояснень позивача та ОСОБА_3 , які датовані ще 27.09.2017 р. та письмових пояснень відповідача, що були відібрані працівником поліції по факту звернення ОСОБА_1 щодо передачі ОСОБА_2 коштів в сумі 9300 грн., матеріали справи не містять жодного доказу відповідних правовідносин, що склалися між сторонами.
При цьому ст.,ст. 12 та 13 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду,крім випадків встановлених цим кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Під час розгляду матеріалів справи представник позивача не просив залучити до участі у справі ОСОБА_3 , не просив допитати його в якості свідка, не просив допитати в якості свідка будь-яку іншу особу чи долучити до матеріалів справи будь-які інші докази.
Разом із тим суд враховує, що ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, при цьому, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Верховний Суд у постанові Великої Палати від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказав, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім ( оскільки укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладання договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Однак матеріали справи не містять жодних належних доказів виникнення таких зобов`язань у сторін.
Суд не може розцінювати як достатні та належні докази пояснення позивача та відповідача, що були відібрані працівником поліції в 2017 році, крім того вказані пояснення є суперечливими як щодо змісту самих зобов`язань, сторін таких зобов`язання, тобто особи якій належить право вимоги за таким зобов`язанням, так і щодо строків виконання такого зобов`язання.
Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - школою: вина особи, яка завдала шкоди.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 Постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причин зв`язок та є вина зазначеної особи.
Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої нею завдано шкоду, якщо заподіювач шкоди не був уповноважений на такі дії. Під майновою шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.
Про те, як вказано вище, достатніх доказів належності майна саме позивачу, яке було передано за договором купівлі-продажу суду надано не було, як і не надано достатніх доказів наявності між сторонами відповідних зобов`язань.
Отже, враховуючи відсутність достатніх та належних доказів на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 , суд приходить до переконання, що вказані позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
У зв`язку з відмовою у позові у повному обсязі, витрати позивача по сплаті судового збору залишаються за рахунок останньої та стягненню із позивача не підлягають.
На підставі викладеного вище та керуючись ст., ст.15, 16 ЦК України, ст., ст. 12-13, 76-81, ст., ст. 263,-265, 280-284 ЦПК України, суд
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.
Рішення може бути переглянуте Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя : Середа Л.В.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний головуючим 10 травня 2022 року.