ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7659/22 Справа № 191/2488/21 Суддя у 1-й інстанції - Костеленко Я. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2022 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку в натурі ,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2021 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку в натурі.

Позов мотивований тим, що вони - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є співвласниками в рівних частинах кожний однієї другої частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних побудов та споруд, які знаходяться в АДРЕСА_1 , який їм належить згідно свідоцтва про право на спадщину на заповітом.

Право приватної власності на земельну ділянку згідно з державним актом від 27.09.1999 року серії ДПСв 16472 зареєстровано за ОСОБА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :02:002:0830.

Власником другої частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних побудов та споруд, які знаходяться в АДРЕСА_1 , є відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач ОСОБА_1 не бажає вирішувати питання розподілу домоволодіння в натурі, що обмежує права позивачів як співвласників, є незаконним. Вони запропонували відповідачу добровільно вирішити спір, на що отримали відмову у вирішенні даного питання.

Таким чином, з моменту набуття ними та відповідачем права спільної часткової власності на житловий будинок сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками.

Згідно висновку Комунального підприємства «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 10.06.2021 № 713 щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна технічна характеристика однієї другої частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд складається з житлового будинку літ.А1-1, прибудова літ.а2-1, прибудова літ.а3-1, прибудова літ.а4-1, з переліком приміщень: 2-1 кімната пл.6,8 кв.м., 2-2 коридор пл.3,6 кв.м., 2-3 кімната пл. 17,4 кв.м.,2-4 передпокій пл..8,5 кв.м, 2-5 їдальня пл.21,7 кв.м., 2-6 котельна пл. 4,1кв.м., 2-7 кухня пл.9,5кв.м., 2-8 ванна пл.6,0 кв.м., 2-9 кладова пл..0,7 кв.м.(загальною площею 78,3 кв.м., житловою пл.24,2 кв.м.), відповідна частка господарських будівель та споруд: літня кухня літ.Б, сарай літ.В, сарай літ.С, вбиральня літ.Г, літній душ літ.Д, гараж літ.Р, погріб літ.Н, водоколонка №5, ворота, огорожа №7, бруківка №11, розташовано: АДРЕСА_1 .

За технічними показниками 1/2 частини об`єкта є відокремлена, має окремий вихід і може бути виділена в натурі.

Також, відповідно до висновку технічного обстеження комунального підприємства «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 10.06.2021 № 714 об`єкт обстеження складається з житлового будинку літ.А1-1, прибудова літ.а2-1, прибудова літ.а3-1, прибудова літ.а4-1, з переліком приміщень: 2-1 кімната пл.6,8кв.м., 2-2 коридор пл..3,6кв.м.,2-3 кімната пл.. 17,4кв.м., 2-4 передпокій пл..8,5кв.м, 2-5 їдальня пл..21,7кв.м., 2-6 котельна пл..4,1кв.м., 2-7 кухня пл..9,5кв.м., 2-8 ванна пл..6,0кв.м., 2-9 кладова пл..0,7кв.м.(загальною площею 78,3кв.м., житловою пл.24,2кв.м.), відповідна частка господарських будівель та споруд: літня кухня літ.Б, сарай літ.В, сарай літ.С, вбиральня літ.Г, літній душ літ.Д, гараж літ.Р, погріб літ.Н, водоколонка №5, ворота, огорожа №7, бруківка №11. Місце знаходження: АДРЕСА_1 . Під час проведення технічного обстеження вищезазначеного нерухомого майна встановлено, що до його складу не входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) будівлі та споруди, та за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними (СС1) наслідками, і відповідають державним будівельним нормам, та встановлено їх можливість безпечної експлуатації; нерухоме майно є відокремлене, огороджене парканом, має індивідуальне підведення комунікації (електрика, водопостачання, водовідведення), опалення автономне, має окремий вхід. Висновок: об`єкт нерухомого майна створено шляхом виділу без проведення будівельних робіт, які потребують отримання дозволу на їх виконання.

У зв`язку з чим, уточнивши позовні вимоги в редакції від 17.06.2022 року (а.с.73-77) просили суд виділити їм в натурі майно, що знаходиться заадресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 78,3кв.м., житловою площею 24,2кв.м., у складі: - житловий будинок літ.А1-1, прибудова літ.а2-1, прибудова літ.аЗ-1, прибудова літ.а4-1, з переліком приміщень: 2-1 кімната пл.6,8кв.м., 2-2 коридор пл..3,6кв.м.,2-3 кімната пл.. 17,4кв.м., 2-4 передпокій пл..8,5кв.м, 2-5 їдальня ПЛ..21,7кв.м., 2-6 котельна пл..4,1кв.м., 2-7 кухня пл..9,5кв.м., 2-8 ванна пл..6,0кв.м., 2-9 кладова пл..0,7кв.м.(загальною площею 78,3кв.м., житловою пл.24,2кв.м.), відповідна частка господарських будівель та споруд: літня кухня літ.Б, сарай літ.В, сарай літ.С, вбиральня літ.Г, літній душ літ.Д, гараж літ.Р, погріб літ.Н, водоколонка №5, ворота, огорожа №7, бруківка №11, яке належить позивачу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та позивачу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно свідоцтва на спадщину в рівних частинах кожному.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2022 року позов задоволено.

Виділено в натурі 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 78,3 кв.м., житловою площею 24,2 кв.м., яка складається з наступного: житловий будинок А1-1, прибудова літ.а2-1, прибудова літ.а3-1, прибудова літ.а4-1, з переліком приміщень: 2-1 кімната пл.6,8кв.м., 2-2 коридор пл..3,6кв.м., 2-3 кімната пл.17,4 кв.м., 2-4 передпокій пл.8,5кв.м, 2-5 їдальня пл.21,7кв.м., 2-6 котельня пл.4,1кв.м, 2-7 кухня пл.9,5кв.м., 2-8 ванна пл.6,0кв,м, 2-9 кладова пл.0,7кв.м, з відповідною часткою господарських будівель та споруд: літня кухня літ.Б, сарай літ.В, сарай літ.С, вбиральня літ.Г, літній душ літ.Д, гараж літ.Р, погріб літ.Н, водоколонка №5, ворота, огорожа №7, бруківка №11, яке належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно свідоцтва на спадщину в рівних частинах кожному.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серії ААР №426183, посвідченим 21 січня 1999 року виконуючим обов`язки державного нотаріуса Другої синельниківської державної нотаріальної контори Лівінським О.С., зареєстрованим в реєстрі за № 20, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках належить 1/2 частина жилого будинку з відповідною частиною надвірних побудов та споруд, які знаходяться в АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці розміром 1264 кв.м. Право власності зареєстроване Синельниківським бюро технічної інвентаризації 22 лютого 1999 року в реєстрову книгу №д-1 стор.197 за реєстром 1063/8.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26 квітня 2021 року ОСОБА_2 на підставі державного акту від 27 вересня 1999 року серії ДПСв 16472 на праві власності належить земельна ділянка розміром 0,0646 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер:02:002:0830.

Відповідно до договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 18 червня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-1238, ОСОБА_1 належить 1/2 частина житлового будинку, загальною площею 117,9 кв.м., житловою площею - 48,6 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком комунального підприємства «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» №713 від 10 червня 2021 року щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, технічна характеристика однієї другої частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд складається наступного: житловий будинок літ..А1-1, прибудова літ.а2-1, прибудова літ.а3-1, прибудова літ.а4-1, з переліком приміщень: 2-1 кімната пл.6,8 кв.м., 2-2 коридор пл..3,6 кв.м.,2-3 кімната пл. 17,4 кв.м., 2-4 передпокій пл.8,5 кв.м, 2-5 їдальня пл.21,7 кв.м., 2-6 котельна пл. 4,1 кв.м., 2-7 кухня пл.9,5 кв.м., 2-8 ванна пл.6,0 кв.м., 2-9 кладова пл.0,7 кв.м. (загальною площею 78,3кв.м., житловою пл.24,2кв.м.), відповідна частка господарських будівель та споруд: літня кухня літ.Б, сарай літ.В, сарай літ.С, вбиральня літ.Г, літній душ літ.Д, гараж літ.Р, погріб літ.Н, водоколонка №5, ворота, огорожа №7, бруківка №ІІ, розташовано: АДРЕСА_1 . За технічними показниками 1/2 частини об`єкта є відокремлена, має окремий вихід і може бути виділена в натурі.

Відповідно до висновку технічного обстеження комунального підприємства «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» №714 від 10 червня 2021 року, об`єкт обстеження: житловий будинок літ.А1-1, прибудова літ.а2-1, прибудова літ.а3-1, прибудова літ.а4-1, з переліком приміщень: 2-1 кімната пл.6,8 кв.м., 2-2 коридор пл.3,6 кв.м.,2-3 кімната пл. 17,4 кв.м., 2-4 передпокій пл.8,5 кв.м, 2-5 їдальня пл.21,7 кв.м., 2-6 котельна пл.4,1 кв.м., 2-7 кухня пл.9,5 кв.м., 2-8 ванна пл.6,0 кв.м., 2-9 кладова пл.0,7 кв.м. (загальною площею 78,3кв.м., житловою пл.24,2кв.м.), відповідна частка господарських будівель та споруд: літня кухня літ.Б, сарай літ.В, сарай літ.С, вбиральня літ.Г, літній душ літ.Д, гараж літ.Р, погріб літ.Н, водоколонка №5, ворота, огорожа №7, бруківка №ІІ. Місце знаходження: АДРЕСА_1 . Під час проведення технічного обстеження вищезазначеного нерухомого майна встановлено, що до його складу не входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) будівлі та споруди, та за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними (СС1) наслідками, і відповідають державним будівельним нормам, та встановлено їх можливість безпечної експлуатації; нерухоме майно є відокремлене, огороджене парканом, має індивідуальне підведення комунікації (електрика, водопостачання, водовідведення), опалення автономне, має окремий вхід. Зроблено висновок, що об`єкт нерухомого майна створено шляхом виділу без проведення будівельних робіт, які потребують отримання дозволу на їх виконання.

Рішенням виконкому Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області №28 від 23 березня 2004 року ОСОБА_2 дозволено добудувати до частини житлового будинку добудівлю розміром 6х4 м для з`єднання літньої кухні з будинком на раніше закріпленій земельній ділянці в АДРЕСА_1 .

Згідно з дозволом Синельниківської районної державної адміністрації №4 від 13 квітня 2004 року ОСОБА_2 головним архітектором Синельниківського району Шандрук П. надано дозвіл на добудову до житлового будинку, що з`єднує літню кухню розміром 6.0х4.0 м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до розписки від 17 вересня 2018 року, складеної в присутності двох свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , яка мешкає в АДРЕСА_1 , забезпечила доступ за вимогою для виконання технічних робіт з обслуговування будови сусіда, претензій до меж земельної ділянки домоволодіння не має.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що частка позивачів у спільній частковій власності на нерухоме майно складає 1/2 частину, відокремлена, огороджена парканом, має окремий вхід, індивідуальне підведення комунікацій, добудови зроблені за дозволом та згідно діючих норм і зроблені до набуття відповідачем права власності на іншу частину будинку та порушень землеустрою не виявлено.

Проте, колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією через множинний суб`єктний склад та єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Зі змісту вказаної статті право кожного із співвласників пов`язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Тому кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності.

Згідно із статтею 364 ЦК України виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Розглядаючи питання про поділ домоволодіння в натурі між співвласниками суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру його частки і основна увага приділяється саме поділу будинку, а не господарським будівлям та спорудам.

Згідно з пунктами 1.2, 2.1 і 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм.

Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 2-413/11, провадження № 61-17672св18.

Допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу ( постанови Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16-ц, провадження № 61-13434св19, від 17 травня 2022 року у справі № 570/2438/19, провадження № 61-11448св20).

Отже, виділ з нерухомого майна частки як самостійного об`єкта повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами, що, зокрема, встановлюється за результатами проведення будівельно-технічної експертизи та висновку щодо технічної можливості такого виділу.

Відповідно до висновку технічного обстеження комунального підприємства «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» №714 від 10 червня 2021 року, не досліджувались питання: наявності в приміщеннях, які позивачі бажають виділити в окремий об`єкт нерухомого майна, окремої системи життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення, енергопостачання, вентиляції); визначення можливих варіантів поділу спільного майна, визначення розміру часток співвласників у праві власності та їх відхилення від розміру ідеальних часток з присудженням грошової компенсації та ін. Тобто не досліджувалося питання ізольованості приміщень на кожному з поверхів, а досліджувалося питання їх відокремленості від інших приміщень відповідними перегородками, таким чином, не встановлено реальної можливості виділення частки в натурі.

Колегія суддів зазначає, що виділити в натурі житлове приміщення можливо виключно з урахуванням технічних умов, встановлених із застосуванням спеціальних знань та навичок, яких суд не має. Вирішенню питання правового характеру передує встановлення обставин технічного характеру, внаслідок проведення будівельно-технічної експертизи.

Проте, встановлено, що у судовому засіданні суду першої інстанції 01.06.2021 року сторонам роз`яснювалось право на проведення експертизи у даній справі. Проте, сторони не скористувались своїм процесуальним правом.

Крім того, суд апеляційної інстанції, також роз`яснив сторонам про право на проведення експертизи у даній справі. Представник позивача, зазначив, що у нього відсутнє таке клопотання. Також, вважає достатніми докази у даній справі для вирішення її по суті.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що надані позивачем докази, зокрема, висновок висновком комунального підприємства «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» №713 від 10 червня 2021 року щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майната висновок технічного обстеження комунального підприємства «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» №714 від 10 червня 2021 року, не визначили належний спосіб виділу в натурі частки з нерухомого майна, яка б набула статус відокремленого об`єкта нерухомості з індивідуальним характеристиками, притаманними ізольованому нежитловому приміщенню.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку, що позивачі не довели позовні вимоги належними та достатніми доказами, про призначення експертизи ні в суді першої, ні апеляційної інстанції не заявляли.

Верховний Суд у постанові по справі № 638/20914/16-ц від 17.02.2021 зауважує, що житлове приміщення, яке є спільною частковою власність, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділку в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Таким чином, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Проте, до ні суду першої, ні апеляційної інстанції не було надано доказів щодо неможливості врегулювання спору у досудовому порядку.

Відповідач у судовому засіданні суду апеляційної інстанції зазначила, що позивачі ніколи не звертались до неї з відповідними пропозиційми. Та зазначила, що вона не заперечує у встановленому законом порядку укласти з позивачами відповідну нотаріально посвідчену угоду.

Крім того, колегія суддів вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки при зверненні до суду із позовом, позивачі не ставили питання щодо виділення у натурі частки спірного майна ОСОБА_1 , визначивши конкретний окремий об`єкт нерухомості, який залишається у власності відповідача, та не ставили питання щодо припинення права спільної сумісної власності на спірне майно.

Проте, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду із відповідним позовом про захист своїх прав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal v. the United Kingdom" (заява N 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004у справі N 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі N 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі № 310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі № 274/4841/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку в натурі слід відмовити.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, колегія вважає за необхідне стягнути з позивачів на користь відповідача судовий збір, що був сплачений ним за подачу апеляційної скарги у розмірі по 681,00 грн. з кожного, відповідно до ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку в натурі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 681 грн. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко