Справа № 353/802/21
Провадження № 22-ц/4808/409/22
Головуючий у 1 інстанції ЛУЩАК Н. І.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.,

за участю представника Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області Спасюк С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області Павлюк Н. на рішення Тлумацького районного суду від 14 грудня 2021 року ухвалине у складі судді Лущак Н.В. у м. Тлумач у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої суми пенсії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року начальник Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої суми пенсії.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителька АДРЕСА_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області як одержувач пенсії за вислугу років з 20.11.2002 року. В травні 2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області виявлено, що ОСОБА_1 було надано дозвіл на виїзд на постійне місце проживання за кордон, а саме в Республіку Італія, та знято з реєстрації місця проживання в Україні ще в травні 2016 року. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в січня 2021 року було надіслано повідомлення ОСОБА_1 про необхідність з`явитися протягом місяця для написання заяви про продовження виплати пенсії через АТ КБ «ПриватБанк», однак пенсіонерка до сервісного центру не з`явилася. На виконання п.16 «Порядку виплати пенсії та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках» № 1596, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.1999 року, АТ КБ «ПриватБанк» 15.01.2021 року, надіслало лист № 20.1.0.0.0/7-20210104/2429 від 05.01.2021 року щодо осіб, які не одержують пенсію більше року та одержують пенсію за довіреністю більше як один рік. В списках, доданих до листа, була зазначена ОСОБА_1 як така, що не знімала кошти з рахунку більше року. З березня 2021 року виплату пенсії відповідача було переведено на поштове відділення, однак кошти які були нараховані до виплати, починаючи з березня 2021 року по травень 2021 року поверталися поштовим відділенням як невиплачені у зв`язку з відсутністю пенсіонера. Однак, 15.05.2021 року ОСОБА_1 звернулася до сервісного центру № 4 (м. Тлумач) із наміром написати заяву на переведення виплати пенсії через банк, але у якості документа, що посвідчує особу пред`явила закордонний паспорт, в якому містився штамп «Прийнятий на консульський облік в Генеральному консульстві України в Мілані «Постійне проживання» 12 травня 2016 року». Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області 15.05.2021 року був надісланий запит до Управління Державної Міграційної служби України в Івано-Франківській області щодо надання інформації про можливе вибуття ОСОБА_1 на постійне місце проживання за кордон. Управління Державної Міграційної служби України в Івано-Франківській області 14.06.2021 року надало відповідь, згідно якої ОСОБА_1 в травні 2016 року оформила клопотання по виїзду на постійне проживання за межі України. 17.06.2021 року ОСОБА_1 вдруге звернулася до сервісного центру № 4 (м. Тлумач) для написання заяв на переведення виплати пенсії через банк. При цьому надала паспорт України у виді ID-картки із датою видачі 09.06.2021 року. Разом з тим, надала довідку про реєстрацію місця проживання особи, в якій зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 15.06.2021 року по даний час. Документів про фактичне проживання в Україні за період з червня 2016 року по травень 2021 року ОСОБА_1 не надала. Позивач вважав, що особи, які не проживають на території України понад шість місяців немають права на пенсійне забезпечення, тому просив стягнути з відповідача надміро виплачену суму пенсії у розмірі 85755,45 грн за період з 01.06.2016 року по 28.02.2021 року.

Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківського області від 14 грудня 2021 року в задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої суми пенсії відмовлено.

Судові витрати по справі понесені Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, юридична адреса: вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, , покладено на його рахунок.

Не погоджуючись із рішенням суду начальник Головного Управління Павлюк Надія подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення посилаючись на допущення судом вимог матеріального і процесуального права. Зокрема, вказує, що відповідно до ч.2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Разом з тим, відповідно до ст. 51 вказаного закону передбачена виплата пенсії у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Для цього пенсіонеру потрібно особисто звернутися до територіального відділу обслуговування громадян Пенсійного Фонду України, за місцем перебування на обліку та подати заяву про виплату пенсії за шість місяців наперед. Однак, всупереч даним вимогам закону ОСОБА_1 не повідомила ПФУ про виїзд за кордон на постійне місце проживання до Італійської Республіки в результаті чого виникла передоплата пенсії за період з 01.06.2016 року по 28.02.2021 року.

У березні 2022 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи подані апелянтом, адже вони були повно та всебічно досліджені судом першої інстанції і їм надана належна оцінка. Вважає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 14.12.2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Головного УПФ України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

У судовому засіданні предстаник Головного управління Пенсійного фонду в ІВано-Франківській області підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити її у повному обсяг.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи Головному управлінню Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої суми пенсії суд першої інстанції виходив з того, що визнані неконституційними положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з 07.10.2009 року, тобто саме з цієї дати відновлюються права громадян України на отримання пенсії під час перебування за кордоном у тому випадку, коли з відповідною державою не укладено міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення. ОСОБА_1 правомірно нараховувалась пенсія за період з 01.06.2016 року по 28.02.2021 року, відповідно до ст. 46 Конституції України, яка передбачає соціальний захист у вигляді виплати пенсії. Будь-яких доказів рахункової помилки з боку позивача, чи недобросовісності з боку ОСОБА_1 немає, а тому позов є безпідставним.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителька АДРЕСА_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області як одержувач пенсії за вислугу років з 20.11.2002 року.

Згідно повідомлення Управління Державної Міграційної служби України в Івано-Франківській області № 0900-0401-5/17493 від 20.05.2021 року згідно обліків Управління Державної Міграційної служби України в Івано-Франківській області ОСОБА_1 (відповідач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в травні 2016 року оформила клопотання по виїзду на постійне проживання за межі України (а.с. 26).

Відповідно до повідомлення Тлумацького районного відділу Управління Державної Міграційної служби України в Івано-Франківській області № 0900-0401-8/21281 від 17.06.2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було надано дозвіл на постійне місце проживання за кордон у Республіку Італія та знято з реєстрації місця проживання в Україні 04.05.2016 року (а.с. 27).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Тлумацькою міською радою Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 362 від 15.06.2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 15.06.2021 року по теперішній час (а.с. 28).

З копії розрахунку переплати по пенсійній справі № 64 поданої позивачем вбачається, що переплата пенсії ОСОБА_1 , яка виникла у зв`язку із припиненням виплати пенсії на весь час проживання пенсіонера за кордоном, відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період з червня 2016 року по лютий 2021 року становить 85755,45 грн (а.с. 29-30).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсійні правовідносини регулюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування",(далі Закону № 1058-ІV) який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 1 Закону № 1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в пункті 3.3. цього Рішення, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку відмовивши Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у задоволенні позову, оскільки ч.2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як підстава для задоволення позову, визнано Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними з огляду на таке.

Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства; якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року; далі - Конвенція) Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, передбачені цією Конвенцією.

Як закріплено у статті 32 Конвенції, її положення тлумачяться і конкретизуються в рішеннях Європейського суду з прав людини («Юрисдикція Суду поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, подані йому на розгляд).

Відповідно до статті 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року (Україна приєдналась до цієї Конвенції згідно з Указом від 14 квітня 1986 року № 2077-XI) договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору; для цілей тлумачення договору контекст охоплює, крім тексту, преамбулу й додатки; поряд з контекстом враховуються, зокрема, наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях постійно наголошує на необхідності врахування приписів чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та практики тлумачення і застосування цих договорів міжнародними органами, юрисдикцію яких визнала Україна (абзац третій підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, абзац перший підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 4 квітня 2018 року № 3-р/2018, абзац перший пункту 2.8 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018).

Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 7 лютого 2019 року Основний Закон України (Преамбула, статті 85, 102 та 106) доповнено, зокрема, положеннями про європейську ідентичність Українського народу і незворотність європейського курсу України.

Частиною першою ст.3 ЦПК України передбачено, що иивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (метою цього Закону є впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини) суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Враховуючи зазначені положення Конституції та законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також правову природу спору у цій справі, Верховним Судом з метою забезпечення дії в Україні принципу верховенства права враховано судову практику Європейського суду з прав людини.

У статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція) зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи («Sporrong and Lonnroth v. Sweden», № 7151/75, №7152/75, п. 73). Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності («Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium»), № 17849/91, п. 33).

Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, суд визнає, що держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте, суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на «мирне володіння [його] майном» в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу ( «Zvolskэ аnd Zvolskб v. the Czech Republic», № 46129/99, п. 63).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і у справі Стре проти Сполучного Королівства ("Stretch v. the United Kingdom," № 44277/98, п. 37).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності". Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany", № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02, п. 74).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; п. 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; п. 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("Ruiz Torija v. Spain", № 18390/91; п. 29).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області Павлюк Н. залишити без задоволення. Рішення Тлумацького районного суду від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Повний текст постанови складено 18 травня 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В.Василишин

І.О.Максюта