Номер провадження: 22-ц/813/6820/22
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи 522/17537/18

Номер провадження: 22-ц/813/6820/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Зеніної М.О.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, за апеляційною скаргою адвоката Тодорова Дмитра Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Єршової Л.С. 22 грудня 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд ухвалити рішення, яким визначити їй додатковий строк терміном у шість місяців з дня набрання чинності рішення суду для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру за адресою - АДРЕСА_1 .

Вона пропустила строк у шість місяців для прийняття спадщини у зв`язку з тим, що не знала про передчасну смерть свого батька, оскільки після початку проведення АТО в Донецькій області (з квітня 2014 р.) вона з батьком тимчасово перестала спілкуватися, у зв`язку з різними політичними точками зору на все те, що відбувалося на сході України, в тому числі проведення АТО. Окрім того, у зв`язку з проведенням АТО, позивачці стало важко знайти роботу і їй доводилося займатися пошуком роботи та організацією свого та сім`ї життя.

Тому у зв`язку з тим, що не було відомо про смерть батька та відкриття спадщини, вона не змогла своєчасно реалізувати своє право на подачу заяви про прийняття спадщини (Т. 1, а. с. 3 5).

У березні 2019 та березні 2020 року позивачка звернулась до суду з уточненою позовною заявою, в якій просить суд: 1) надати додатковий строк 6 місяців з моменту набрання чинності рішенням суду на прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) скасувати видане ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом №999 від 09 червня 2015 року на майно, яке належало ОСОБА_3 ; 3) скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 130/200 частин квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , здійснену 09 червня 2015 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №999 від 09 червня 2015 року на майно, яке належало ОСОБА_3 ; 4) скасувати видане ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом №998 від 09 червня 2015 року на майно, яке належало ОСОБА_4 ; 5) скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 130/200 частин квартири АДРЕСА_8 , здійснену 09 червня 2015 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №998 від 09 червня 2015 року на майно, яке належало ОСОБА_4 ..

В обґрунтування уточненого позову ОСОБА_1 зазначила, що після розлучення батьків, остання рідко спілкувалася з батьком. Позивачка проживає на Донбасі, де по суті йде війна і у неї з батьком були різні погляди на політичну ситуацію в країні, що слугувало додатковою причиною того, що вони спілкувалися не так часто. Мати позивачки перенесла інсульт у 2011 році і потребує постійного догляду, чим позивачка займається, що також не дуже сприяло бажанню телефонувати до батька.

Коли позивачка наприкінці 2017 року дізналася про смерть батька, то вирішила дізнатися про долю його кватири. Враховуючи необхідність догляду за матір`ю та свій фінансовий стан, вона не мала можливості приїхати до Одеси.

Позивачка звернулася за місцем свого проживання (в м. Костянтинівка) до адвоката, який повідомив, що потрібно звернутися до суду з позовом до Одеської міської ради про надання їй додаткового строку на прийняття спадщини.

Позивачка зазначає, що коли дізналась про смерть батька, вирішила дізнатись про долю квартири, яка йому належала. Однак, враховуючи необхідність догляду за матір`ю та фінансовий стан, не мала можливості приїхати до Одеси і тому попросила одного з своїх родичів по можливості зайти до квартири де проживав батько.

З спадкової справи стало відомо, що батьку та ОСОБА_4 , з якою батько перебував у шлюбі, належало в рівних частках на праві спільної часткової власності 130/1000 частин квартири спільного заселення №50, 51, 52, 53, 54, 56 в будинку АДРЕСА_9 . 06.06.2014 року батько ОСОБА_3 зробив заповіт на ім`я ОСОБА_2 , а через місяць ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

09.06.2015 року ОСОБА_2 отримала у нотаріуса свідоцтво №999 про право на спадщину за заповітом на майно ОСОБА_3 , яке складається з 130/2000 частин вищевказаної квартири. Та 09.06.2015 року було видано свідоцтво №998 про право на спадщину за заповітом на 130/2000 тієї ж квартири, що належала дружині батька ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно матеріалів спадкової справи ОСОБА_2 пропустила строк на прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_4 , так і після смерті ОСОБА_3 ..

Постановою Одеського апеляційного суду від 22.01.2020 року було скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.04.2015 року про надання ОСОБА_2 додаткового строку на прийняття спадщини. У задоволенні заяви ОСОБА_2 було відмовлено.

Отже на даний час відсутні докази прийняття спадщини ОСОБА_2 (Т. 1, а. с. 119 121, 235 238).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

У відзиві та запереченнях на позовну заяву представник ОСОБА_5 , діючий від імені ОСОБА_2 , просить в задоволені позову відмовити.

Представник зазначає, що позивачка жодним доказом не довела, що про смерть батька їй стало відомо наприкінці 2017 року. Позивачка проживає в Донецькій області м. Костянтинівка, тобто на території підконтрольній Україні, а не так званих «ЛНР» та «ДНР». На території України, де мешкає позивачка, знаходиться понад 11 нотаріальних установ, а найближчі 4 нотаріуси знаходяться на відстані не більше 100 метрів від її місця мешкання, до яких вона мала можливість звернутися, проте не звернулася. Незнання про смерть батька як причина пропуску строку для прийняття спадщини не може бути визнана поважною. Обставини, на які посилається позивачка як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в наданих доказах. Тому, позов є необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, у зв`язку з чим в його задоволені слід відмовити (Т. 1, а. с. 171 173, 178 182).

2.3 Позиці позивачки в суді першої інстанції

У вересні 2021 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про залишення частини позовних вимог без розгляду. Просить розглянути лише вимогу про надання додаткового строку для прийняття спадщини. (Т. 2, а. с. 46)

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2021 року заяву представника позивача про залишення частини позовних вимог без розгляду задоволено; залишено без розгляду позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про скасування, виданого ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом №999 від 09.06.2015 року на майно, яке належало ОСОБА_3 , скасування державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності на 130/2000 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , скасування, виданого ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом №998 від 09.06.2015 року на майно, яке належало ОСОБА_3 (Т. 2, а. с. 58 59).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду від 22 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_1 ..

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка не довела, що з об`єктивних причин не могла довідатися про день смерті свого батька, та не надала належних і допустимих доказів на підтвердження наявності непереборних, істотних труднощів для подання нею заяви про прийняття спадщини у строк, передбачений частиною першою статті 1270 ЦК України. Позивачка не надала до суду жодних доказів того, що зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька та нотаріусом їй було відмовлено(Т. 2, а. с. 73 78).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Тодоров Дмитро Миколайович, діючий від імені ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) судом першої інстанції хибно витлумачені відносини, які склались між позивачкою та її батьком; 2) помилковими є висновки суду першої інстанції, що не звернення із заявою про прийняття спадщини є підставою для відмови у позові. Якщо заявнику заздалегідь відомо про пропуск строку прийняття спадщини, вказане не позбавляє його права звернення безпосередньо до суду за захистом його права; 3) судом не враховано, що ОСОБА_2 також пропустила строк прийняття спадщини (Т.2, а. с. 107 108).

2.6 Узагальнені доводи відповідача в апеляційному суді

ОСОБА_2 не скористалась правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

2.7. Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.04.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Тодорова Дмитра Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2021 року(Т. 2, а. с. 118 118 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.04.2022 року призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 119).

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Тодорова Д.М., діючого від імені ОСОБА_1 , не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Позивачка - ОСОБА_1 є донькою - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (Т. 1, а. с. 12).

ОСОБА_3 помер - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 (Т. 1, а. с. 7).

Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гру`яновою Л.Г. відкрито спадкову справу №3/2015. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулась - ОСОБА_2 , на ім`я якої ОСОБА_3 було складено заповіт (Т. 1, а. с. 35 97).

Між сторонами виникли спадкові правовідносини щодо визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях ;12611265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не відмовився від неї.

Відповідно до статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання ним процедури входження у спадкування і кінцево дає відповідь на питання про прийняття спадщини.

Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно із п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, при розгляді справ про визначення додаткового строку для прийняття спадщини судам слід перевіряти наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Суд констатує, що прийняття спадщини є правом спадкоємця й залежить виключно від його власної волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання ним процедури входження у спадкування.

Вказане у повній мірі відповідає Правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 6 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61?21447св19).

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови

від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому, необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що: 1) про смерть батька дізналась лише наприкінці 2017 року; 2) позивачка проживає в Донецькій області, та у зв`язку з різними політичними поглядами на події АТО, спілкування припинилось.

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Подібна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі N 381/4482/16-ц, від 11.11.2020 року у справі № 750/262/20.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів зазначає, що неспілкування позивача зі спадкодавцем внаслідок різних політичних думок, а також необізнаність спадкоємця про факт смерті батька не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Разом з тим, саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

Також безпідставним є посилання позивачки на недобросовісність поведінки іншого спадкоємця - відповідача ОСОБА_2 щодо ненадання відомостей про відкриття спадщини, оскільки вказані обставини також не свідчать про поважність причин пропуску позивачкою строку для подання заяви про прийняття спадщини, так як не є перешкодою на вчинення спадкоємцем дій по прийняттю спадщини відповідно до норм цивільного права.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачкою не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження існування об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подачі заяви про прийняття спадщини в строки, передбачені законом. Також позивачем не доведено, що вона була позбавлена можливості спілкуватися з батьком, що вона вживала всіх можливих заходів для цього, а напроти, вона сама стверджує, що не спілкувалась з батьком з власного бажання.

Колегія суддів критично відноситься до доводів позовної заяви, оскільки позивачкою не надано належних да допустимих доказів на підтвердження своїх доводів.

Вищевказані доводи апелянта не мають наслідком скасування рішення суду першої інстанції, зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується апеляційний суд.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Тодорова Дмитра Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 , є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Тодорова Дмитра Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 , відсутні.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Тодорова Дмитра Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 29 грудня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе