Справа № 446/328/18 Головуючий у 1 інстанції: Костюк У.І.
Провадження № 22-ц/811/1601/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року м.Львів

Справа №446/328/18

Провадження № 22ц/811/1601/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області, ухвалене у м. Кам`янка-Бузька 17 травня 2022 року у складі судді Костюк У.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи: ОСОБА_5 , про вселення, усунення перешкод у користуванні спільною частковою власністю, визначення порядку користування майном,-

встановив:

23 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній сумісній власності позивача з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (по 1/4 частці). Зазначає, що у зв`язку із складними відносинами, що склались між сторонами, він не має можливості вільно користуватися належною йому часткою у праві спільної часткової власності, так як відповідачі чинять йому перешкоди. Вказує, що в лютому 2017 року він ( ОСОБА_1 ), повернувшись додому, побачив, що замок на вхідних дверях змінено. Зазначає, що ОСОБА_3 дверей йому не відчинила і ключів від квартири не надала, тому у квартиру потрапити він не має можливості та вимушений проживати у знайомих. Стверджує, що намагався мирним шляхом врегулювати конфлікт, однак відповідач на зустріч не іде. Вказує, що у зв`язку з цим він (позивач), протягом останнього року не може належним чином користуватися своєю власністю. Просить позов задовольнити.

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 травня 2022 року позов задоволено частково.Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 у квартиру та зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод в користуванні спірним житлом. Визначено порядок користування квартирою наступним чином: ОСОБА_1 виділено в користування кімнату під літерою «5» площею, 12, 7 кв.м, ОСОБА_3 виділено в користування кімнату під літерою «3» площею 17,8 кв.м, ОСОБА_5 виділено в користування кімнату під літерою «2» площею 12,3 кв.м; кладову під літ. «4» площею 0,9 кв.м, балкон під літерою ІІ площею 1,4 кв.м, коридор під літерою «1» площею 8,4 кв.м, ванну під літерою «7» площею 2,2 кв.м, вбиральню під літерою «8» площею 1 кв.м залишено в спільному користуванні співвласників. В решті позову щодо ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 . Вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального та неправильно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування рішення. Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові.Зазначає, що позивачем не надано доказів, про те, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні спірною квартирою. Вказує, що позивач жодного разу не звертався до неї ( ОСОБА_3 ) з вимогою про вселення. Посилається на те, що вона (відповідач) є власником Ѕ спірної квартири. Протягом 19 років вона проживає в цьому житлі з чоловіком та донькою. Зазначає, що позивач не проживає в квартирі з 2008 року. Зазначає, що позивач забезпечений житлом.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 21 грудня 1998 року приватизаційним відділом житлового фонду Кам`янка-Бузької міської ради було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 (т.1 а.с. 11).

Згідно технічного паспорта цієї квартири її загальна площа становить 66,3 кв. м, квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 42,8 кв.м (кімната під літерою «2» площею 12, 3 кв. м, кімната під літерою «3» площею 17, 8 кв. м, кімната під літерою «5» площею 12, 7 кв. м) , кухні під літерою «6» площею 8,8 кв. м; ванної під літерою «7» площею 2, 2 кв. м, коридору під літерою «I» площею 8, 4 кв. м.; вбиральні під літерою «8» площею 1 кв. м.; кладової під літерою «4» площею 0, 9 кв. м, балкона під літерою ІІ, площею 1,4 кв. м. (т.1 а.с. 62-64).

ОСОБА_4 подарувала належну їй ј частину спірної квартири ОСОБА_3 згідно договору дарування від 14 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2067 (т.1 а.с. 65).

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_9 має прізвище ОСОБА_10 , що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (т.1 а.с. 16). Шлюб ОСОБА_1 і ОСОБА_4 розірвано рішення Кам`янка-Бузькрого районного суду Львівської області від 20 червня 2017 року розірвано (т.1 а.с. 12).

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 13).

Оскаржуване рішення мотивовано наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами 1 та 2 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Враховуючи це, позивач ОСОБА_1 має право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою квартири АДРЕСА_1 , так як є її співвласником. Однак, в ході розгляду справи судом встановлено, що позивач з 2017 року не проживає у спірній квартирі з поважних причин, що обумовлено не допуском його до житла відповідачем ОСОБА_3 та вчинення йому перешкод у користуванні житлом, через їх неприязні відносини, які склалися, після припинення подружніх відносин позивача з ОСОБА_4 .

Судом мотивовано не взято до уваги посилання відповідача про відсутність предмету спору.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовної вимоги про усунення перешкод позивачу у користуванні спірною кватирою, як її співвласнику.

Судом першої інстанції вірно зазначено наступне.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому, критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа №6-1500цс15).

Вказане право суду випливає також із роз`яснень, які містяться в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності», згідно якої квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки квартири в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (в т.ч. кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Таким чином, якщо декілька власників приміщення не можуть домовитися між собою стосовно порядку користування приміщенням, такий порядок може бути встановлений судовим рішенням за позовом одного із співвласників.

Судом встановлено, що сторони не досягли домовленості щодо порядку користування спірною квартирою.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги щодо встановлення порядку користування спірною квартирою з урахуванням наступного.

В цій частині оскаржуване рішення мотивоване тим, що оскільки спірна квартира має три житлові кімнати, тому є можливим виділити у користування кожного співвласника окреме житлове приміщення, яке б відповідало ідеальному розміру його частки, та визначив порядок користування спірною квартирою наступним чином: ОСОБА_1 виділено в користування кімнату під літерою «5» площею 12, 7 кв.м, (1/4 частка власності) ОСОБА_3 виділено в користування кімнату під літерою «3» площею 17,8 кв.м (1/2 частка власності), ОСОБА_5 виділено в користування кімнату під літерою «2» площею 12,3 кв.м. (1/4 частка власності). Всі інші нежитлові приміщення залишено в спільному користуванні сторін.

ОСОБА_3 не погоджується на такий порядок користування спірною квартирою і оскаржила рішення суду першої інстанції. Виходячи із розміру житлової площі спірної квартири, у якій відповідачу належить Ѕ частка (21,4 кв.м житлової площі), виділення їй у користування кімнати меншої площі (17,8 кв.м) є відступом від належної їй частки, який не можна вважати незначним.

Також суд першої інстанції виділив у користування співвласника квартири ОСОБА_5 кімнату площею12,3 кв.м, хоч ОСОБА_5 своїх позовних вимог не заявляла і не є відповідачем у цій справі. Тобто, вона не залучена як сторона до участі в справі, хоч суд вирішив питання про її права та обов`язки.

Ухвалення рішення, яке стосується прав всіх співвласників спірної квартири, стосується прав та обов`язків співвласника ОСОБА_5 , оскільки безумовно впливає на здійснення нею прав власника.

Однак суд першої інстанції не звернув уваги, що ОСОБА_5 не є стороною у справі.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Суд у силу покладених на нього процесуальним законом повноважень, позбавлений можливості самостійно визначати суб`єктний склад учасників справи, проте встановивши, що до участі у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, суд відмовляє у позові з цих підстав.

Відповідно до статті 4 ЦПК України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За статтями 6 і 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя та ефективний спосіб захисту прав.

За змістом ст. 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивач визначив відповідачем ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а ОСОБА_5 є третьою особою.

Заміна неналежного відповідача або залучення до участі в справі співвідповідачів у передбаченому процесуальним законом порядку, судом першої інстанції не проведена.

Без залучення осіб, для яких рішення суду створює відповідні права та обов`язки, змінює правовідносини та призводить до нових наслідків, суд не міг вирішувати спір.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Враховуючи встановлене, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції у справі впливає на права ОСОБА_5 , яка не є стороною у справі. Тому в частині вирішення позовнї вимоги про визначення користування спірною квартирою рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись: ст.367, п.1, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 376 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 травня 2022 року в частині визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: ОСОБА_1 виділити в користування кімнату під літерою «5» площею, 12, 7 кв.м, ОСОБА_3 виділити в користування кімнату під літерою «3» площею 17,8 кв.м, ОСОБА_5 виділити в користування кімнату під літерою «2» площею 12,3 кв.м; кладову під літерою «4» площею 0,9 кв.м, балкон під літерою ІІ, площею 1,4 кв.м, коридор під літерою «1» площею 8,4 кв.м, ванну під літерою «7» площею 2,2 кв.м, вбиральню під літерою «8» площею 1 кв.м залишити в спільному користуванні, - скасувати та в цій частині прийняти нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 8 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді