Номер провадження: 22-ц/813/5173/22
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бондар В.Я. 04 серпня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У липні 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №2006/686-Ф03,7/95 від 26.12.2006 року у розмірі 1 107 783,25 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що АТ «Альфа-банк» є єдиним правонаступником АТ «Укрсоцбанк» з 10.09.2019 року. 26.12.2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний Договір №2006/686-Ф03,7/95, відповідно до умов якого банк надав, а останній прийняв у тимчасове строкове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 64 740 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 25 грудня 2021 року, з графіком повернення кредиту, передбаченого п.п. 1.1.1 Кредитного договору. Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконував, борг не повертав, незважаючи на всі дії банку щодо надання позичальнику реструктуризації кредитної заборгованості.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року позов АТ «Альфа-Банк» було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-банк» заборгованість за договором кредиту №2006/686-Ф03.7/95 від 26.12.2006 року у розмірі 1 107 783, 25 грн., та витрати по сплаті судового збору в розмірі 16 616,75 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за весь період ОСОБА_1 було повернуто Банку грошову суму у розмірі приблизно 85 000 доларів США, що свідчить про часткове виконання апелянтом взятих на себе зобов`язань, та що не було враховано судом першої інстанції. Крім того, апелянт зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності.

Сторони про розгляд справи на 13.09.2022 року були сповіщені належним чином.

09.09.2022 року від представника АТ «Альфа-банк» надійшла заява про проведення судового засідання без участі представника.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 26.12.2006 рок між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №2006/686-Ф03.7/95, відповідно до якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 64 740 доларів США, зі сплатою 12,25 % річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості: з січня 2007 року по листопад 2021 року щомісячно рівними частками по 360 доларів США, у грудні 2021 року 300 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 25.12.2021 року.

Договором про внесення змін №4 до Договору кредиту від 26.12.2006 року від 20.04.2015 року було змінено валюту кредиту з долара на гривню та змінено кінцевий термін повернення заборгованості до 15.11.2030 року.

Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк», правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків останнього став 15.10.2019 року АТ «Альфа-Банк».

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 29 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно із ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням наданого Банком розрахунку заборгованості, не спростованого відповідачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги АТ «Альфа-банк» є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитом станом на 18 червня 2020 року у загальній сумі 1 107 783, 25 грн., яка складається з наступного: 1 029 953,66 грн. - сума заборгованості за кредитом, 23 946,41 грн. - сума заборгованості за відсотками, 41 541,97 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 5 879,88 грн. - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 5 651,04 грн. - інфляційні витрати за кредитом, 810,29 грн. - інфляційні витрати за відсотками.

Щодо вимог відповідача про застосування строку позовної давності, то судом першої інстанції вірно зазначене наступне.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.1 ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому ст. 261 ЦК України встановлено, що початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З довідки, наданої АТ «Альфа-Банк» вбачається, що станом на 23.06.2017 року останній платіж ОСОБА_1 здійснено 04.10.2017 року у розмірі 1773,09 грн. Посилання представника відповідача на те, що в довідці банку указаний останній платіж як 25.05.2015 року, не підтвердилось матеріалами справи, оскільки в довідці містяться дві графи, одна з яких основна заборгованість, інша відсотки, і платежі поступали до 04.10.2017 року, втім зараховані були на погашення відсотків. Також вхідний залишок на дату 04.10.2017 року вбачається з виписки по особову рахунку ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з даним позовом 16.07.2020 року, тобто, в межах трирічного строку позовної давності, адже останній платіж від боржника було зараховано банком 04.10.2017 року.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 про те, що за весь період відповідачем було повернуто Банку грошову суму у розмірі приблизно 85 000 доларів США, що свідчить про часткове виконання апелянтом взятих на себе зобов`язань, та що не було враховано судом першої інстанції.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Колегія суддів зауважує, що апелянтом не надано розрахунку, який спростовував би доводи позивача щодо суми боргу за кредитним договором №2006/686-Ф03,7/95 від 26.12.2006 року у розмірі 1 107 783,25 грн., яка підтверджена належними доказами, зокрема, Розрахунком вимог банку у зв`язку із неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості (т.1 а.с. 55-57), до якого також було включено суми повернених відповідачем грошових коштів.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 11 жовтня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе