Справа № 148/2299/17
Провадження № 22-ц/801/3/2022
№ 22-ц/801/4/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 рокуСправа № 148/2299/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрпошта» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2021 року, повне рішення складено 02 березня 2021 року, а також апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрпошта» на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 березня 2021 року про відмову у роз`ясненні рішення суду, ухвалені суддею Ковганичем С.В. в м. Тульчині, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Тульчинського ЦПЗ № 6 Вінницької дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта», Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Вінницької дирекції та Акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на посаді, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про стягнення індексації заробітної плати та про стягнення компенсації внаслідок невчасної її виплати, про стягнення моральної шкоди,

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому згідно уточнених позовних вимог просив:

- визнати незаконним наказ начальника Тульчинського ЦПЗ №6 за №413, яким його звільнено з роботи. Поновити його на посаді заступника начальника Тульчинського ЦПЗ №6 м. Тульчин з питань технології;

- стягнути з відповідачів на його користь кошти в розмірі 377 560,42 грн, з яких: 266 995,20 грн - середній заробіток за час вимушеного прогулу; 3 069,47 грн - індексація зарплати внаслідок її ненарахування і її невиплати за 2003-2017 роки; 2 919,75 - компенсації внаслідок невчасної виплати вказаної індексації; 100 000 грн. - моральної шкоди, 4 576,00 грн. - відшкодування вартості проведеної судово-бухгалтерської експертизи.

В обґрунтування позову зазначив, що він з грудня 2012 року по 23 листопада 2017 року працював на посаді заступника начальника ЦПЗ № 6.

23 листопада 2017 року наказом за № 413 к начальника Тульчинського ЦПЗ № 6 його звільнено з посади заступника начальника Тульчинського ЦПЗ № 6 з питань технології на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату.

Вважає, що наказ про його звільнення не відповідає вимогам законів з таких підстав.

Всупереч вимогам ст. 43 КЗпП України, без його участі профспілковий комітет розглянув подання начальника Тульчинського ЦПЗ № 6 про звільнення його з посади та надав згоду на таке звільнення, в той час як він перебував на лікарняному та без його письмової згоди на розгляд даного подання.

Посаду заступника начальника Тульчинського ЦПЗ № 6 було скорочено тільки у Тульчинському ЦПЗ № 6, як він вважає, в результаті його конфлікту з керівництвом.

Підстав для скорочення його посади в той час не було, а навпаки ставилось питання про введення посади інженера з питань технології для покращення роботи на наданому напрямку у зв`язку із значним обсягом роботи.

Попередивши його 22.06.2017 про наступне вивільнення, керівництво лише 16.11.2017 запропонувало йому посаду листоноші 2 класу відділення поштового зв`язку смт. Кирнасівка на 0,41 штатної одиниці, листоноші 1 класу в м. Ямпіль з навантаженням 0,8 штатного розпису, листоноші 1 класу в м. Тульчині з навантаженням 0,49 штатної одиниці, в той час як 17.11.2017 в газеті «Тульчинський край» було опубліковано оголошення про те, що ЦПЗ №6 запрошує на роботу інспектора по кадрах. Тобто, керівництво мало можливість перевести його за його згодою на іншу, практично рівноцінну посаду.

Також керівництвом при його звільненні грубо порушено вимоги ч. 1 ст. 42 КЗпП України щодо переважного залишення на роботі тих працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2017 року по 26 лютого 2021 року складає 266 995,20 грн, виходячи з того, що середньоденна заробітна плата перед звільненням становила 327,20 грн.

Незважаючи на його неодноразові звернення, відповідач не виконав покладений на нього обов`язок щодо нарахування та виплати індексації заробітної плати та компенсації внаслідок її несвоєчасної виплати, як то передбачено Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Індексація зарплати внаслідок її ненарахування та її невиплати за 2003-2017 роки становить 3 069,47 грн, а компенсація внаслідок невчасної виплати - 2 919,75 грн.

Крім того, відповідач чинив на нього тиск через те, що він відмовився написати заяву про звільнення та незаконно звільнив його з роботи, неодноразово відмовляючись від виплати передбачених законом втрат внаслідок інфляції, відповідної компенсації, навмисно принижував його, завдав йому моральних страждань, порушив його нормальні життєві зв`язки, що також вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя, витрачання додаткових коштів, що негативно вплинуло на матеріальний стан його сім`ї. Тобто, відповідачем йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 100 000 грн.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ начальника ЦПЗ №6 Вінницької дирекції ПАТ «Укрпошта» за №413-к про припинення трудового договору (контракту), яким ОСОБА_1 23.11.2017 звільнено з посади заступника начальника з питань технології ЦПЗ №6 Вінницької дирекції ПАТ «Укрпошта» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді.

Стягнуто з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.11.2017 по 26.02.2021 в сумі 266 668 грн без урахування податків та обов`язкових платежів; моральну шкоду у розмірі 5 000 грн; індексацію заробітної плати внаслідок її ненарахування та невиплати за 2003-2017 роки в розмірі 3 068,47 грн; компенсацію внаслідок несвоєчасної виплати індексації в розмірі 2 919,75 грн.

В задоволенні позовних вимог до Тульчинського ЦПЗ № 6 Вінницької дирекції АТ «Укрпошта» та АТ «Укрпошта» в особі Вінницької дирекції відмовлено.

Стягнуто з АТ «Укрпошта» в дохід держави 2 776,56 грн судового збору, а також на користь ОСОБА_1 судові витрати за проведення економічної експертизи в розмірі 4576 грн.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 березня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви АТ «Укрпошта» про роз`яснення рішення суду.

Не погодившись із вказаним рішенням, АТ «Укрпошта» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

У скарзі зазначає, що суд не врахував ту обставину, що у зв`язку з поновленням ОСОБА_1 на рівнозначній посаді останній має укласти з роботодавцем новий трудовий договір, що не дає підстав збереження за працівником попередніх обов`язків, які останній виконував до ухвалення оскаржуваного рішення. Судом порушено принцип поновлення працівника на попередній роботі. Відповідачем було дотримано вимоги закону щодо пропонування інших посад та ним вживалися всі необхідні заходи щодо повідомлення про наявність вакантних посад. Вина відповідача у розгляді справи протягом трьох років відсутня, а тому відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягав стягненню не більш як за один рік. Вимоги трудового законодавства з приводу порядку надання профспілковим комітетом згоди на звільнення дотриманні. Судом не взято до уваги розрахунки відповідача щодо індексації заробітної плати та компенсації внаслідок невчасної її виплати, а висновок експерта з цих питань не можна брати до уваги, адже зроблений з хибними показниками посадових окладів позивача та арифметичними помилками. Підстави для стягнення моральної шкоди відсутні.

Крім того, АТ «Укрпошта» просить змінити ухвалу про відмову в роз`ясненні рішення суду шляхом виключення в мотивувальній частині ухвали «Таким чином, власник або уповноважений ним орган мають вжити заходи щодо відновлення існуючих до моменту звільнення працівника ( ОСОБА_1 ) відносин між працівником та роботодавцем, з врахуванням обставин вказаних вище, в тому числі і на раніше займаній посаді або рівнозначній, з врахуванням структури або штату підприємства». В іншій частині ухвалу просить залишити без змін.

Вказує, що зазначаючи мотиви відмови в задоволенні заяви суд фактично змінив суть рішення, оскільки в резолютивній частині рішення суду зазначено про поновлення на рівнозначній посаді без зазначення альтернативи, про що зазначає суд в оскаржуваній ухвалі.

Також, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити мотивувальну та резолютивну частини рішення суду першої інстанції, визнавши факт незаконного скорочення посади заступника начальника з питань технології ЦПЗ №6 Вінницької дирекції АТ «Укрпошта» на підставі структури управління Тульчинського ЦПЗ №6, яку 20 червня 2017 року затверджено наказом №183 Вінницької дирекції АТ «Укрпошта» без погодження з АТ «Укрпошта», виведено із структури Тульчинського ЦПЗ №6 посаду заступника начальника з питань технології, та зобов`язати АТ «Укрпошта» поновити його на посаді заступника начальника ЦПЗ №6 з питань технології.

У скарзі зазначає, що рішення про поновлення його на рівнозначній посаді не відповідає вимогам законів, наявним у справі доказам та фактичним обставинам справи. Суд безпідставно не визнав той факт, що скорочення посади заступника начальника з питань технології ЦПЗ №6 проведено незаконно. Судом не зазначено на кого з співвідповідачів покладено обов`язок виконати рішення суду про поновлення його на рівнозначній посаді.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві АТ «Укрпошта» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу товариства задовольнити.

В ході перегляду справи в апеляційному порядку до участі у справі було залучено правонаступників позивача його спадкоємців ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про стягнення індексації заробітної плати про стягнення компенсації внаслідок невчасної її виплати та про стягнення моральної шкоди.

У поданих письмових поясненнях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представником АТ «Укрпошта» було заявлене клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з смертю позивача, адже спірні правовідносини не допускають правонаступництво.

В обґрунтування клопотання відповідач зазначив, що позивач ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 30 серпня 2022 року ухвалою Вінницького апеляційного суду у даній справі залучено правонаступників позивача ОСОБА_1 : ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про стягнення індексації заробітної плати та про стягнення компенсації внаслідок несвоєчасної її виплати, також про стягнення моральної шкоди.

Заявник вважає, що право на працю, яке є особистим немайновим правом, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який не належить до структури заробітної плати та моральна шкода не були присуджені за життя позивача та нерозривно пов`язані з померлою особою ОСОБА_1 , а тому правонаступництво у спірних правовідносинах не допускається.

Колегія суддів, розглянувши дане клопотання, прийшла до висновку, що воно не підлягає задоволенню з наступних підстав.

По-перше, зупиняючи 11 травня 2021 року провадження у даній справі у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача ОСОБА_1 до залучення до участі у справі його спадкоємців апеляційний суд прийшов до висновку, що правовідносини, з яких виник спір, в частині вирішення спору про стягнення середнього заробітку, індексації та компенсації внаслідок невчасної її виплати та відшкодування моральної шкоди допускають правонаступництво.

Ухвали суду про зупинення провадження у справі з підстав, які викладені в згаданому вище клопотанні, були оскаржені АТ «Укрпошта» до Верховного Суду.

За результатами перегляду ухвал апеляційного суду Верховний Суд в своїй постанові від 26 квітня 2022 року погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що спірні правовідносини за вказаними вище вимогами допускають правонаступництво. Тому залишив без змін ухвали суду про зупинення провадження у справі до залучення у справі правонаступників за вказаними вимогами.

По-друге, Верховний Суд у постанові від 29 липня 2020 року у справі №334/10717/14-ц за аналогічних правовідносин прийшов до висновку, що правовідносини, з яких виник спір, у частині вирішення питання про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди допускають правонаступництво. Правовідносини у частині вирішення питання про поновлення на роботі правонаступництва не допускають, проте смерть фізичної особи - сторони в спірних правовідносинах, що не допускають правонаступництва, після ухвалення рішення не може бути підставою для закриття провадження у справі, якщо суд першої або апеляційної інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг дійшов до висновку, що апеляційна скарга АТ «Укрпошта» на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2021 року підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення без задоволення. Апеляційна скарга АТ «Укрпошта» на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 березня 2021 року не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонами не заперечувалось, що позивач перебував у трудових відносинах з Тульчинським ЦПЗ № 6 Вінницької дирекції АТ «Укрпошта».

Згідно копії трудової книжки від 05.06.1968 (а.с.23-30 т.2), з 30.11.2012 ОСОБА_1 переведений на посаду заступника начальника Центру поштового зв`язку №6.

20.06.2017 Вінницькою дирекцією ПАТ «Укрпошта» на виконання політики товариства щодо централізації та оптимізації структури та організації діяльності товариства видано наказ № 183 «Про затвердження структури управління ЦПЗ № 6 (Тульчин)» ( а.с.95 т.1), відповідно до якого було вирішено, зокрема: 1. Затвердити внутрішньовиробничу структуру Центру поштового зв`язку № 6 (Тульчин); 2. Начальнику ЦПЗ№6 ОСОБА_6 до 22.06.2017 своїм наказом впровадити в дію внутрішньовиробничу структуру ЦПЗ № 6, до 22.06.2017 попередити відповідних працівників про зміну структури згідно чинного законодавства, внести відповідні зміни в штатний розпис та надати їх до ВОПЗП Вінницької дирекції до 23.06.2017.

За результатами введення нового штатного розпису посада заступника директора ЦПЗ № 6 з технологічних питань відсутня.

Згідно копії наказу Вінницької дирекції ЦПЗ №6 м.Тульчин від 20.06.2017 №219-к «Про попередження про зміну істотних умов праці» (а.с.5 т.1), заступника начальника з питань технології ЦПЗ №6 ОСОБА_1 попередили про зміну істотних умов праці у зв`язку з введенням в дію штатного розпису, згідно ст.32 КЗпП України з 20.08.2017.

21.06.2017 начальником ЦПЗ №6 м.Тульчин на виконання наказу Вінницької дирекції ПАТ «Укрпошта» від 20.06.2017 № 183 було видано наказ №221-к (а.с.96-97 т.1), яким вирішено, зокрема: 1. З 22.08.2017 впровадити в дію затверджену внутрішньовиробничу структуру ЦПЗ №6 м.Тульчин; 2. Вивести із структури ЦПЗ №6 м.Тульчин посаду заступника начальника з питань технології; 3. Провідному інженеру з ОНП внести відповідні зміни в штатний розпис та надати їх до ВОПЗП Вінницької дирекції до 23.06.2017; 4. Інженеру групи з укомплектування кадрів попередити заступника начальника з питань технології ЦПЗ №6 ОСОБА_1 про звільнення у зв`язку зі скороченням штату згідно п.1 ст.40 КЗпП України 23.08.2017, п.2 ст.49 КЗпП України.

З відповідним наказом позивач був ознайомлений 22.06.2017, про що свідчить його підпис на ньому та з даним наказом останній не погодився, зазначивши, що начальник ЦПЗ №6 не має права скорочувати штат тільки на підставі свого наказу.

Наказом №413-к про припинення трудового договору (контракту) ЦПЗ №6 від 23.11.2017 (а.с.7 т.1) ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника з питань технології на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату. Згідно із ст.49 КЗпП України надано відповідні пільги і компенсації. Підстава: зміна у штатному розписі, акт про відмову перейти на іншу роботу, згода профкому, протокол №17 від 10.08.2017. Також даний факт підтверджуються записами в трудовій книжці.

Розглянувши вимоги позову щодо незаконності звільнення позивача, суд першої інстанції прийшов до висновку, що за період 2017 року Вінницькою дирекцією ПАТ «Укрпошта» на вимогу ПАТ «Укрпошта» розроблялася, затверджувалась та впроваджувалась структура філіалів, зокрема, ЦПЗ №6 м.Тульчина, з урахуванням централізації функцій, що в кінцевому результаті призвело до того, що були впроваджені зміни в організаційну структуру ЦПЗ №6 м.Тульчина та за результатами введення нового штатного розпису посада заступника директора ЦПЗ №6 з технологічних питань підлягала скороченню. Відтак, позиція позивача щодо того, що посада заступника ЦПЗ № 6 з технологічних питань скорочувалась виключно під нього не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, а спростована наданими представником відповідача доказами.

Мотивами апеляційної скарги позивача було те, що без погодження з АТ «Укрпошта» виведено із структури Тульчинського ЦПЗ №6 посаду заступника начальника з питань технології.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З підстав, зазначених в апеляційній скарзі позивача, рішення суду в цій частині не може бути визнано незаконним та скасовано, оскільки такими обставинами в позовній заяві не обґрунтовувалась незаконність звільнення позивача, тому судом першої інстанції не розглядались такі підстави. За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Враховуючи, що вимоги позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та інші вимоги, які є похідними від вимоги про поновлення на роботі, допускають правонаступництво, апеляційний суд повинен перевірити законність рішення суду першої інстанції про поновлення на роботі.

Суд першої інстанції зробив висновок, що при звільненні позивача з посади заступника начальника з питань технології ЦПЗ №6 його роботодавцем не було дотримано вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки при наявності інших вакантних посад, набору нових працівників не було запропоновано позивачу всі вільні посади, які він може займати з урахуванням його кваліфікації, освіти, досвіду.

Апелянт, АТ «Укрпошта», стверджує про дотримання ними вимог згаданої норми КЗпП України, і що вони робили все можливе, щоб запропонувати позивачу всі вакантні посади.

За приписами ч.1 та ч.3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважене право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав наведені вище вимоги КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків (постанова ВС від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17).

Встановлено, що АТ «Укрпошта» (далі по тексту -Товариство) є юридичною особою (п.3.1 Статуту)

Вінницька дирекція ПАТ «Укрпошта» є філією Товариства, діє в структурі Товариства, і здійснює свою діяльність на території Вінницької області (п.1.1. Положення про Вінницьку дирекцію ПАТ «Укрпошта»).

Відповідно до п. 1.6. Філія не є юридичною особою і здійснює свою діяльність від імені Товариства в межах повноважень, наданих їй Товариством і закріплених цим Положенням.

Отже, на переконання апеляційного суду, в даному випадку власником в розумінні ст. 49-2 КЗпП України є АТ «Укрпошта», а уповноваженою особою Вінницька дирекція АТ «Укрпошта». Центр поштового зв`язку № 6 м.Тульчин (скорочено ЦПЗ № 6 м. Тульчин) не є уповноваженою особою.

Виходячи з змісту ст. 49-2 КЗпП України усі вакантні посади повинні бути запропоновані власником або уповноваженою особою, і в даному випадку, не лише вакантні посади, наявні у ЦПЗ № 6 у м. Тульчин.

Як видно з попередження про наступне вивільнення від 22.06.2017, так і з інших пропозицій щодо вакантних посад від 22.06.2017 та від 23.11.2017, вакантні посади пропонувались не Вінницькою дирекцією АТ «Укрпошта», як уповноваженою Товариством особою, а директором ЦПЗ № 6 м. Тульчин, і пропонувались вакантні посади, які були лише в ЦПЗ № 6 м. Тульчин. В інших Центрах поштового зв`язку у Вінницькій області (територія діяльності уповноваженої особи) чи безпосередньо у Вінницькій дирекції АТ «Укрпошта» вакантні посади не пропонувались.

Враховуючи, що позивачу уповноваженою особою не було запропоновано всіх наявних вакантних посад наявне грубе порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України, що вже є самостійною підставою для визнання звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі.

Враховуючи це, апеляційний суд вважає за недоцільне досліджувати питання та надавати правову оцінку фактам направлення та належного повідомлення позивача про здійсненні неуповноваженою особою пропозиції, про їх отримання чи неотримання позивачем, про обізнаність тих чи інших вакантних посад в ЦПЗ № 6 м. Тульчин, про їх рівнозначність чи інші критерії цих посад, тощо.

Крім цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення вимог законодавства в частині порядку розгляду первинною профспілковою організацією подання начальника ЦПЗ № 6 м.Тульчин.

Встановлено, що 19.07.2017 начальник ЦПЗ №6 Макодзеба Д.М. звернулась до голови первинної профспілкової організації ЦПЗ №6 м.Тульчин Бринзевич В.П. з поданням щодо надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , заступником начальника з питань технології ЦПЗ №6 м.Тульчин за п.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно з ч. 1-3, 8 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

По-перше, апеляційний суд знову звертає увагу, що відповідно до згаданої норми, право звернутись до первинної профспілкової організації наявне лише у власника чи уповноваженої особи. В даному випадку з поданням звернувся керівник ЦПЗ №6, а не Вінницька дирекція АТ «Укрпошта», як уповноважена особа Товариства.

По-друге, подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою.

Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент знаходження позивача на лікарняному, начальник ЦПЗ №6 Макодзеба Д.М. звернулась до голови первинної профспілкової організації ЦПЗ №6 м.Тульчин Бринзевич В.П. з поданням щодо надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 . Також, в період знаходження позивача на лікарняному відбувались засідання профспілкового комітету ЦПЗ №6, а саме, 27.07.2017 та 10.08.2017.

А відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що неявка ОСОБА_1 на засідання профкому була поважною, тому розгляд профкомом подання відносно позивача було проведено з порушення прав позивача, а згода на звільнення позивача була надана з порушенням діючого законодавства.

Також суд першої інстанції правильно зазначив, що звільнення відбулось поза межами строків, передбачених ч. 8 ст. 43 КЗпП України, а саме після спливу трьох місяців з дня одержання згоди профспілкової організації на звільнення позивача, що теж є порушенням вимого трудового законодавства.

Апелянт наголошує, що якщо наказ про звільнення виданий через три місяці після надання профспілковим комітетом згоди на звільнення, то суд першої інстанції зобов`язаний був зупинити провадження у справі та повторно запитати згоду на звільнення. Але таке твердження є ніщо іншим як суб`єктивним міркуванням апелянта з приводу застосування норми КЗпП України, точніше суб`єктивним тлумаченням норми права. Прямої норми, яка б зобов`язувала суд зробити так, як пише апелянт, не має.

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушенням відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача, тому рішення суду в цій частині є законним.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті (ч. 3 ст. 377 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вимог про незаконність звільнення та поновлення на роботі, які не допускають правонаступництво, є законним.

Апеляційна скарга АТ «Укрпошта» на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 березня 2021 року про відмову в роз`ясненні рішення суду не підлягає задоволенню, адже її розгляд по суті не має правового значення, оскільки особа, яку поновлено на роботі на рівнозначній посаді померла, правонаступництво у даному випадку не допускається.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зокрема, в частині того, що судом порушенні вимоги ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Відповідно до ч 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що в даному випадку вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі.

При цьому суд зазначив, що оскільки дана цивільна справа розглядалася більше року не з вини позивача, то підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь період з 24.11.2017 по день ухвалення рішення.

Саме з таким висновком не погоджується апеляційний суд.

Апеляційним судом досліджено матеріали цивільної справи на предмет наявності (чи відсутності) вини позивача у тривалості розгляду справи, і було встановлено, що трьохрічний строк розгляду справи був пов`язаний в більшості з процесуальними діями позивача, в меншій частині з діями суду, але така тривалість ніяк не пов`язана з діями відповідача.

Так, позовна заява була подана 18.12.2017. Позов був поданий до ЦПЗ №6 м. Тульчин, який не є юридичною особою. 29.01.2018 - клопотання позивача про залучення як співвідповідача Вінницьку дирекцію АТ «Укрпошта», яка теж не має статусу юридичної особи, а також подається клопотання про витребування доказів. Після залучення як співвідповідача АТ «Укрпошта» в особі Вінницької дирекції оголошується перерва. 27.02.2018 позивач не з`явився в судове засідання, а 26.02.2018 клопотання позивача про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим оголошена перерва до 12.03.2018. В цю дату позивач заявляє клопотання про призначення експертизи та витребування доказів. 10.07.2018 експертна установа повідомляє про неможливість проведення експертизи через не приведення питання експертизи у відповідність з вимогами норм права, і лише ухвалою суду від 22.08.2018 поновлюється провадження у справі і призначається справа на 26.09.2018, і в цей день знову призначається судова експертиза. 14.12.2018 (майже через три місяці) - справа направлена в експертну установу, і 01.08.2019 (через 8,5 місяців) надійшов висновок експерта. Після заміни головуючого судді у справі (01.08.2019) судове засідання призначене на 07.11.2019. В цей день була оголошена перерва до 24.02.2020 року. 24.02.2020 позивач уточнює свої позовні вимоги і оголошується перерва до 07.05.2020. 14.07.2020 клопотання позивача про залучення як співвідповідача АТ «Укрпошта», після чого, оголошена перерва до 02.10.2020, а потім на 09.12.2020. 09.12.2020 позивач уточнює позовні вимоги, які приймаються судом, і оголошується перерва до 26.02.2021, і саме в цей день судом ухвалюється рішення.

З матеріалів справи вбачається, що лише одна перерва була оголошена за клопотанням відповідача адвоката Григоренко С. (30.04.2020).

Отже, апеляційний суд вважає, що тривалість розгляду справи пов`язана з неправильною процесуальною поведінкою позивача, яка виразилась в неправильному визначенні відповідача у справі, з тривалою визначеністю позивача з остаточними вимогами позову, з неявками позивача в судові засідання та його клопотаннями про відкладення судових засідань, і у зв`язку з цим судом оголошувались неодноразові перерви з великим проміжком часу, і до всього цього, багато часу забрав процес судово-бухгалтерської експертизи.

Враховуючи, що така тривалість розгляду справи пов`язана не з виною відповідача, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід застосувати вимоги ч. 2 ст. 235 КЗпП України, і розрахувати розмір середнього заробітку за один рік.

Суд першої інстанції, проводячи розрахунки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, встановив, що середньоденний заробіток позивача становить 327,20 грн. і такий розмір не заперечувався сторонами.

Відповідно до ст. 254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяці та число останнього року, тому період, за який слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починається з 24.11.2017 і закінчується 24.11.2018, і цей період містить 250 робочих днів.

Отже, з відповідача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 81 800 грн (327,20 х 250).

Що стосується вимог позову про стягнення індексації заробітної плати та компенсації у зв`язку з її несвоєчасною виплатою, то суд першої інстанції, задовольняючи їх, обґрунтував нормами права підстави для задоволення таких вимог та взяв до уваги висновок експерта, зроблений за результатами проведеної судової-економічної експертизи.

Висновок суду в цій частині оспорюється відповідачем лише щодо неправильності висновку експерта, який є таким через помилки в розрахунках, а також через вихід експерта за межі дослівного поставленого другого питання, тому не повинен мати для суду встановленої сили.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги в цій частині та матеріали справи, зокрема, особові рахунки та штатні розписи, які надавались експерту, вважає їх надуманими, і такими, що суттєво не впливають на рішення суду в цій частині вимог.

Апелянт вказує, що в особовому рахунку ОСОБА_1 за березень 2003 року зазначено, що оклад позивача становить 121,75 грн. Разом з тим, апелянтом залишено поза увагою, що ця сума визначена лише з розрахунку п`яти відпрацьованих днів, тоді як експерт при розрахунку виходив із місячного посадового окладу ОСОБА_1 в розмірі 487 грн. тобто, розміру окладу, який встановлений ОСОБА_1 в штатному розписі.

Так само і у грудні 2003 року, в особовому рахунку ОСОБА_1 за цей місяць зазначено, що оплата по окладу становить 349,57 грн, однак, ця сума вказана за п`ятнадцять днів, тоді як експерт при розрахунку виходив із посадового окладу ОСОБА_1 в розмірі 536 грн, згідно штатного розпису.

У січні 2004 року в особовому рахунку ОСОБА_1 за цей місяць зазначено, що оплата по окладу становить 28,25 грн за один день, а експерт при розрахунку виходив із посадового окладу ОСОБА_1 в розмірі 565 грн (штатний розпис).

У жовтні 2010 року в особовому рахунку ОСОБА_1 за цей місяць зазначено, що оплата по окладу становить 801,53 грн за шість днів, тоді як експерт при розрахунку виходив із посадового окладу ОСОБА_1 в розмірі 2848 грн (згідно з штатним розписом).

У липні 2010 року в особовому рахунку ОСОБА_1 зазначено, що оплата по окладу становить 3 080 грн, посилання на цю суму містить і висновок експерта, а зазначення, серед іншого поряд із цією сумою суми «30,80 грн», на що наголошує апелянт, є ніщо іншим, як опискою. Апелянт не довів, що ця описка експерта призвела до неправильних розрахунків.

Безпідставними також є доводи апелянта з приводу того, що експертом до розрахунку індексу інфляції у травні 2007 року взято особовий рахунок іншої особи ОСОБА_7 , оскільки особові рахунки ОСОБА_7 не витребовувалися судом першої інстанції. Зі штатного розпису встановлено, що посадовий оклад ОСОБА_1 у травні 2007 року становив 1245 грн і саме ця сума була взята експертом при здійсненні розрахунків.

Апелянт, наводячи у скарзі свої розрахунки, фактично їх не обґрунтовує, на відміну від висновку експерта, який у висновку вказав і норми права, які він використовував при розрахунку, і відповідні формули, і правильні показники. Крім того, апелянт при своїх розрахунках застосовує вищеописані показники, які він вважав правильними, однак апеляційний суд вважає їх помилковими, тому розрахунки апелянта судом ставляться під сумнів.

Твердження апелянта щодо виходу експерта за межі дослівного поставленого питання, то вони не беруться до уваги, оскільки апеляційний суд вважає, що експерт має на це право для вирішення доручення суду загалом.

Відповідно до п. 1.4 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5, під час проведення експертиз (експертних досліджень) з метою виконання певного експертного завдання експертами застосовуються відповідні методи дослідження, методики проведення судових експертиз, а також нормативно-правові акти та нормативні документи

Визначення способу проведення експертизи (вибір певних методик, (методів дослідження)) належить до компетенції експерта.

Лише при виникненні сумніву щодо змісту та обсягу доручення призначений судом експерт подає суду клопотання щодо його уточнення.

Ні в ЦПК України, ні в згаданій Інструкції не має обов`язку в експерта виконувати завдання дослівно до питання, а є обов`язок виконати завдання (доручення) по суті доручення. В даному випадку експерт виконав поставлене завдання і обрахував те, що просив суд.

Апеляційний суд звертає увагу, що якщо сторона вважає, що висновок експерта є неповним або неясним, чи зроблений з помилками, сторона може заявити клопотання про призначення додаткової або повторної експертизи.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач після ознайомлення з висновком експерта не наголошував на його неправильності, тому суд першої інстанції взяв до уваги висновок експерта в цілому, як належний та допустимий доказ.

Безпідставними є твердження апелянта щодо незаконності рішення в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13, 49 ЦПК України).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував конкретні обставини цієї справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті, порушення, що полягали в незаконному звільненні позивача та зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, матеріальне становище, та обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди з урахуванням принципів достатності та справедливості, а тому доводи апеляційної скарги про його недоведеність є безпідставними.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, наявні підстави для зміни рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 374, 376, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Укрпошта» про закриття провадження у справі відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2021 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрпошта» на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2021 року задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» (ідентифікаційний код юридичної особи 21560045) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік: з 24 листопада 2017 року по 24 листопада 2018 року 81 800 (вісімдесят одна тисяча вісімсот) гривень.

У решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрпошта» на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 березня 2021 року залишити без задоволення.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2022 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко