провадження № 22-ц/824/8212/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», поданою представником - Лопатіним Костянтином Олександровичем, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2022 року у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за надані послуги з центрального опалення та постачання гарячої води посилаючись на те, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячої води в квартирі АДРЕСА_1 . Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення № 630 від 21.07.2005 року. За результатами аналізу оплат товариством було з`ясовано, що відповідач користується послугами, але не виконує зобов`язання по сплаті коштів за надані послуги, у зв`язку з чим має борг по оплаті послуг з централізованого опалення в сумі 20 742,93 грн. до 01.05.2018 року, та з 01.05.2018 року в сумі 17 348,09 грн., за послуги з постачання гарячої води до 01.05.2018 року в розмірі 30 102,08 грн., та з 01.05.2018 року в розмірі 19 913,09 грн., які просив стягнути з відповідача.

Також позивач просив стягнути з відповідача витрати, пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розмірі 33 грн. 00 коп. та судовий збір в розмірі 2 270 грн. 00 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2022 року в задоволенні позву Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», через представника - Лопатіна Костянтина Олександровича, подало апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги Позивача - Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИІВТЕПЛОЕНЕРГО» задовольнити у повному обсязі, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги Позивача про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИІВТЕПЛОЕНЕРГО» за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі у розмірі 10 371,47 грн.: за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі у розмірі 15 051,04 грн., за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі у розмірі 4 769,12 грн.; за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі у розмірі 5 804,53 грн., витрат, пов`язаних з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 16,50 грн., судовий збір в розмірі 927,84 грн. Також апелянт просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИІВТЕПЛОЕНЕРГО» судовий збір у розмірі 3 405,00 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду від 25.01.2022р. у справі № 755/11525/21.

При цьому звертає увагу апеляційного суду на те, що при подачі позовної заяви КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» просило проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Також вказує, що з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води здійснює КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», яке продовжує бути постачальником таких послуг після ПАТ «КИЇВЕНЕРГО». Наголошує на тому, що відповідно до додатку № 1 та додатку № 2 до Договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості до ОСОБА_1 за спожиті послуги з централізованого опалення в розмірі 20 742 грн. 93 коп. та постачання гарячої води в розмірі 30 102 грн. 08 коп. за адресою: АДРЕСА_2 . А відтак, апелянт вважає, що позивач набув право вимоги заборгованості до відповідача та прийняв право вимоги до відповідача будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством, додаткових грошових зобов`язань у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з оплати за спожиті послуги.

Також апелянт зазначає, що підключення будинку до мереж централізованого опалення та постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем. Окрім того, вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в клопотанні позивача про залучення співвідповідачів у справі, дійшов помилкового висновку. Обґрунтовує це тим, що про факт існування співвласника квартири, за якою утворилася заборгованість, позивач дізнався лише з витребуваної інформації з БТІ, тому не знав та не міг знати до подання позову про підставу залучення такого співвідповідача. При цьому наголошує на встановлений ст. 319, 322 ЦКУ обов`язок власника утримувати майно, що йому належить та на необхідність участі співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, передбачену ст. 360 ЦКУ.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що зобов`язання відповідача з оплати послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води виникали щомісячно. При цьому, посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 712/8916/17, зазначає, що якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця, що слідує за розрахунковим, починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг, а, отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного місячного платежу, за яким споживач допустив просторочення. Окрім того, апелянт зазначає про те, що строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. Таким чином, апелянт вважає, що позивачем не було пропущено строк позовної давності за вимогами до відповідача про стягнення з відповідача заборгованості спожитих послуг з березня 2017 року по травень 2021 року. Апелянт звертає увагу суду на наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості, який, на думку апелянта, довідково вказує на наявність оплат послуг споживачем після отримання права вимоги КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО».

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

15 серпня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу. У вказаному відзиві відповідач просив залишити апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року - без змін. При цьому відповідач вказував на те, що він був власником лише 1/2 частини квартири за адресою : АДРЕСА_2 з 28.01.1997 року по 08.02.2020 року. На думку відповідача, факт недоведеності споживання послуг відповідачем апелянт не оскаржував і серед підстав та мотивів апеляційної скарги їх не зазначав. Також вказує про те, що з поданого позивачем клопотання про залучення співвідповідачів у даній справі вбачається, що позивач розумів, що матеріально-правова вимога до первісного відповідача повинна змінитися, як у розмірі, так і у періоді часу, оскільки пов`язана з існуванням співвласника майна, що зареєстрований за спірною адресою в період з 28 січня 1997 року, а також новим співвласником з 08 лютого 2020 року. А тому просив у своєму клопотанні стягнути борг відносно періоду володіння кожного співвідповідача.

При цьому відповідач наголошує, що процесуальні дії, строк вчинення яких обмежений першим судовим засіданням у справі, могли вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження в справі, а саме: до 23 серпня 2021 року. Відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що застосування судом строків позовної давності до вимог з 17 березня 2017 року по 01 травня 2021 року не було предметом розгляду в суді першої інстанції, а, відповідно, не може розглядатися судом апеляційної інстанції. Тобто, на думку відповідача, апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції з тих підстав, якими не було обґрунтовано рішення суду першої інстанції. Окрім того, зазначає, що апелянтом неточно визначені вимоги апеляційної скарги.

07 вересня 2022 року на адресу суду від апелянта надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, направлена засобами поштового зв`язку 25 серпня 2022 року. У вказаній відповіді, апелянт, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати.

13 вересня 2022 року на адресу суду від відповідача надійшла заява з процесуальних питань. У вказаній заяві ОСОБА_1 категорично заперечував проти прийняття до розгляду та долучення до матеріалів справи відповіді на відзив на апеляційну скаргу. Заперечення обґрунтовував тим, що нормами цивільного процесуального закону не передбачено подання такої заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки в даній справі ціна позову становить 88 106 грн. 19 коп. і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_3 , з 17.03.2015 року по теперішній час.

По даній справі установлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 , належала, за даними КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 28.01.1997 року, право власності зареєстровано 13.02.1997 року.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.05.2021 року убачається, що в реєстрі наявна інформація лише щодо 1/2 частини спірної квартири, яка зареєстрована 08.02.2020 року за ОСОБА_3 за Договором дарування від 08.02.2020 року.

По даній справі позивач посилається на те, що до квартири відповідача подаються послуги з гарячого водопостачання та централізованого опалення. Однак, відповідач не оплачує кошти за надані послуги. У зв`язку з чим просить суд стягнути заборгованість за централізоване опалення за період до 01.05.2018 року в сумі 20 742,93 грн. та гарячої води - 30 102,08 грн. на підставі Договору № 602-18 від 11.10.2018 року про відступлення права вимоги, та з 01.05.2018 року по 01.05.2021 року опалення у розмірі 17 348,09 грн., гарячої води - 19 913,09 грн. Всього - 88 106,19 грн.

Крім того, просив стягнути 33,00 грн. витрат пов`язаних з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

По даній справі установлено, що ОСОБА_1 був власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , з 28.01.1997 року, та яку 08.02.2020 року відчужив за Договором дарування.

Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи № 65856898 від 19.07.2021 року ОСОБА_1 з 17.03.2015 року зареєстрований в квартирі АДРЕСА_3 .

З наданих відповідачем документів убачається, що в 2018, 2019 та 2020 роках ним сплачувалися послуги за централізоване опалення та постачання гарячої води за адресою - АДРЕСА_3 .

Застосовуючи строк позовної давності до частини позовних вимог позивача та відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням норм ст.ст. 256, 257, 264 ЦК України позовна вимога про стягнення боргу за опалення та гарячу воду в період до 17.03.2015 року не підлягає задоволенню. Вимоги щодо стягнення богу в період з 17.03.2015 року по 01.05.2021 року не підлягають задоволенню в повному обсязі з тих підстав, що відповідач з 17.03.2015 року не зареєстрований за спірною адресою, та 08.02.2020 року відчужив належну йому частку спірної квартири. Доказів того, що відповідач проживав у спірній квартирі та отримував послуги з опалення та гарячої води у спірний період, позивач не надав. Суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивача на те, що йому не було відомо до жовтня 2018 року про порушення права, оскільки новий кредитор набуває не лише права, а й обов`язки, норми права щодо строків позовної давності розповсюджуються і на нового кредитора.

Безпідставним вважав суд першої інстанції також послання позивача і на норми права щодо права власності як на підставу заявлених вимог, оскільки в даному випадку правовідносини, які склалися між сторонами, стосуються послуг, які одна сторона надає, а друга сторона їх отримує та зобов`язується оплати. В даному випадку позивачем не доведено факт отримання відповідачем послуг з централізованого опалення та постання гарячої води за спірною адресою в період з 17.03.2015 року по 01.05.2021 року.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, чинної на час виникнення спірних правовідносин (далі - Правила).

Вказані Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який набрав чинності з 10 грудня 2017 року, визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Правилами надання послуг з централізованого опалення встановлено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлені обов`язки індивідуального споживача, зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ч. 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Відповідно до п. 11 вищезазначених Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Пунктом 21 Правил визначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за спожиті до 17 березня 2015 року послуги з централізованого опалення у розмірі та за послуги з централізованого гарячого водопостачання в розмірі, скаржник вказував на неправильне застосування строку позовної давності з підстав неврахування районним судом положень пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Перевіряючи такі доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBI№GS A№D OTHERS v. THE U№ITED KI№GDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в суді першої інстанції просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості до травня 2018 року (а.с. 84-85).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжилися на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500.

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 1 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 9 грудня 2020 року № 1236.

В подальшому, дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2022 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 червня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630.

Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, то трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період до березня 2017 року слід визнати таким, що пропущений позивачем без поважних причин.

Що ж стосується доводів апелянта щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за період з березня 2017 року, оскільки трирічний строк позовної давності не був пропущений, так як на час подання позовної заяви 24 червня 2021 року такий строк був продовжений вищевказаним Законом, то колегія суддів їх не бере до уваги, оскільки за вказаний період судом першої інстанції було відмовлено позивачем не по строкам позовної давності, а по суті спору, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи скаржника про те, що обчислення строків позовної давності щодо стягнення заборгованості повинно відбуватись з моменту укладення договору про відступлення права вимоги № 602-18, який був укладений 11 жовтня 2018 року, як безпідставні, оскільки заміна кредитора в зобов`язанні не перериває строків позовної давності. Строк позовної давності щодо несплачених щомісячних платежів за спожиті житлово-комунальні послуги має здійснюватись по кожному платежу, а не загалом з 11 жовтня 2018 року, як помилково вважає позивач.

Щодо доводів апелянта про безпідставність відмови у стягненні з ОСОБА_1 боргу за опалення та гарячу воду в період з березня 2017 року по 01 травня 2021 року апеляційний суд зазначає про таке.

Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи № 65856898 від 19.07.2021 року ОСОБА_1 з 17.03.2015 року зареєстрований в квартирі АДРЕСА_3 де користується відповідними послугами позивача та оплачує їх.

Крім того, з матеріалів справи видно та було встановлено судом першої інстанції, щ ОСОБА_1 був власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 з 28 січня 1997 року (а.с.120) та 08.02.2020 року відчужив її за Договором дарування.

З наданих відповідачем документів убачається, що в 2018, 2019 та 2020 роках ним сплачувалися послуги за централізоване опалення та постачання гарячої води за місцем проживання за адресою - АДРЕСА_3 (а.с.93-114).

А відтак, враховуючи, що відповідач з 17 березня 2015 року не зареєстрований та не проживає за спірною адресою (доказів зворотнього суду надано не було), а 08 лютого 2020 року відчужив належну йому частку спірної квартири, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог про стягнення з нього заборгованості з 17 березня 2015 року по 01 травня 2021 року, як зі споживача, який фактично отримав вказані послуги, оскільки доказів отримання та споживання відповідачем послуг з опалення та гарячої води в період з 17 березня 2015 року по 01 травня 2021 року за спірною адресою, позивачем не надано.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості з відповідача за період з 17 березня 2015 року по 01 травня 2021 року. Посилання апелянта на те, що підключення будинку до мереж централізованого опалення та постачання гарячої води беззаперечно свідчить про надання послуг позивачем саме відповідачу апеляційний суд розцінює критично і до уваги не бере, оскільки вказане не є беззаперечною підставою вважати, що такі послуги за вказаною адресою були надані саме ОСОБА_1 .

Щодо клопотання позивача про залучення співвідповідачів, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

За ч. 3 вказаної статті, після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Залишаючи без задоволення клопотання позивача про залучення в якості співвідповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції відмову обґрунтовував тим, що в даному клопотанні не вказано адреси осіб, які сторона позивача просить залучити. Дана обставина позбавить можливості суд повідомити осіб про їх залучення у разі задоволення клопотання та направлення позовної заяви з додатками для використання прав, наданих нормами діючого законодавства України (а.с. 155-156).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки своєчасне повідомлення учасника справи про залучення його до участі у справі є обов`язковим, гарантованим правом особи на доступ до правосуддя з метою ефективного здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Окрім того, апеляційний суд бере до уваги, що, провадження в даній справі було відкрито 22 липня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження.

Цивільним процесуальним законом визначено особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Так, відповідно до частини 1 статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно з частиною 3 статті 279 ЦПК України якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно, суд першої інстанції мав право за клопотанням позивача залучити до участі у справі співвідповідача протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Клопотання про залучення співвідповідачів було подано 23 листопада 2021 року. Тобто, з пропуском встановленого цивільним процесуальним законом строку. А відтак, після спливу строків позивач мав довести, що не знав та не міг знати до подання позову в справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Клопотання позивача про залучення співвідповідачів не містить доказів того, що позивач не знав та не міг знати до подання позову в справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Окрім того, щодо залучення в якості співвідповідача ОСОБА_3 , апеляційний суд бере до уваги й таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач до позовної заяви додавав витяг з Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачалося, що 08 лютого 2020 року право власності на об`єкт житлової нерухомості, розташований за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.5).

А відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення без розгляду клопотання позивача про залучення співвідповідачів.

Оскаржуючи судове рішення, апелянт також звертав увагу апеляційного суду на те, що при подачі позовної заяви КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» просило проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які клопотання сторони позивача про призначення справи в порядку загального позовного провадження.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, в позовній заяві КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» просило проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін (а.с.3).

Також позивачем 05 листопада 2021 року було подано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін (а.с.115).

У вказаному клопотанні позивач зазначав про те, що з урахуванням предмету спору, характеру спірних правовідносин та предмету доказування, ціни позову, для повного та всебічного встановлення обставин справ, справу слід розглядати з викликом сторін.

Зі змісту ухвали Дніпровського районного суд м. Києва від 19 листопада 2021 року вбачається, що клопотання представника позивача про проведення розгляду справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін по справі було залишено без задоволення.

Відповідно до п. 1 частини 4 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (до п. 1 частини 6 статті 19 ЦПК України).

Згідно з частиною 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини 6 статті 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

А відтак, враховуючи вищевикладені положення, ціну позову та предмет доказування в даній справі, суд першої інстанції, залишаючи клопотання позивача без задоволення, правильно враховував обґрунтування клопотання та дійшов вмотивованого висновку про відсутність підстав для продовження розгляду справи з викликом сторін.

Посилання апелянта на наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості, який, на думку апелянта, довідково вказує на наявність оплат послуг споживачем після отримання права вимоги КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», суд апеляційної інстанції оцінює критично як такий, що, в сукупності з іншими доказами, не є достатнім для задоволення позовних вимог, оскільки жодним чином не підтверджує, що ці проплати (тобто визнання боргу) були здійснені саме відповідачем ОСОБА_1 .

При цьому, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, відсутні й підстави для задоволення похідної позовної вимоги про відшкодування витрат, пов`язаних з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розмірі 33 грн. 00 коп. та судового збору в розмірі 2 270 грн. 00 коп.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому судове рішення, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», подану представником - Лопатіним Костянтином Олександровичем, - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова