№ 201/4435/22
провадження 2/201/2445/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом Комунального закладу «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради в особі директора Булгакової Валентини Миколаївни, яка діє в інтересах вихованця малолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини до її повноліття,

ВСТАНОВИВ:

Комунальний заклад «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради в особі директора Булгакової В.М., яка діє в інтересах вихованця малолітнього ОСОБА_1 , 14 липня 2022 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини до її повноліття, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилаються на те, що 18 лютого 2022 року Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/5931/21 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були позбавлені батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Починаючи з 03 червня 2022 року ОСОБА_1 є вихованцем КЗ «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради», постійно мешкає у закладі та перебуває на повному державному утриманні, проте кошти на утримання не передбачають додаткових витрат та забезпечують покриття лише базових потреб у проживанні, харчуванні, забезпеченні одягом.

Відповідно до статті 245 Сімейного кодексу України якщо дитина постійно проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, функції опікуна та піклувальника щодо неї покладаються на адміністрацію цих закладів.

Згідно статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Отже, відповідачі у вихованні та матеріальному забезпеченні їх неповнолітньої дитини участі не приймають, коштів на утримання дитини не надають, офіційно не працюють, стосунки у них з дитиною не склалися. Позивач має скрутне матеріальне становище, доглядає неповнолітню дитину, займається її вихованням та утриманням, лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цієї їх дитини. Просили стягувати з відповідачів на їх користь аліменти на утримання вказаної неповнолітньої дитини до досягнення дитиною повноліття у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, призначені аліменти перераховувати на особистий рахунок дитини, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявку в засідання суду не повідомили; позовні вимоги відповідачі не визнали, так як, на їх думку, позовні вимоги безпідставні і просили в їх задоволенні відмовити, не заперечували (відповідачі) проти розгляду справи за їх відсутністю, правом надання відзиву на позов не скористалися. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки представника відповідача сама особа в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних відповідачів відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що з 25 липня 2019 року на обліку в управлінні-службі у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради перебувають діти: ОСОБА_4 , 2015 року народження, ОСОБА_5 , 2012 року народження, ОСОБА_6 , 2019 року народження, ОСОБА_1 , 2018 року народження, як такі, які опинилися в складних життєвих обставинах.

Мати дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до інформації Соборного районного у місті Дніпрі відділу державної РАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області відомості про батька в актовому записі про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 записані на підставі ч. 1 ст. 135 СК України.

Відповідно до інформації Соборного районного у місті Дніпрі відділу державної РАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області відомості про батька в актовому записі про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесені відповідно до ст. 126 СК України.

Діти разом з матір`ю ОСОБА_3 та її співмешканцем ОСОБА_2 проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Умови проживання дітей незадовільні, будинок потребує капітального ремонту, відсутній холодильник, засоби гігієни, продукти харчування в мінімальній кількості.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ухиляються від виконання батьківських обов`язків, не виконують рекомендацій спеціалістів управління-служби у справах дітей щодо належного забезпечення та виховання дітей. Родина тривалий час не отримувала виплат на дітей, оскільки в ОСОБА_7 , 2003 року народження (старша донька ОСОБА_3 ) був відсутній паспорт, а інші діти не були зареєстрованими. 11 жовтня 2019 року за сприянням спеціалістів управління- служби у справах дітей неповнолітній Данні було оформлено паспорт (ГО картку) та надано допомогу щодо реєстрації інших малолітніх дітей та оформлення на них виплат. З 01 вересня 2020 року ОСОБА_8 навчається в ДПТНЗ «Дніпровський регіональний центр професійно-технічної освіти», але дівчина практично не відвідує заняття, мати взагалі не здійснює контроль за навчанням доньки.

18 лютого 2022 року Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/5931/21 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були позбавлені батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Починаючи з 03 червня 2022 року ОСОБА_1 є вихованцем КЗ «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради», постійно мешкає у закладі та перебуває на повному державному утриманні, проте кошти на утримання не передбачають додаткових витрат та забезпечують покриття лише базових потреб у проживанні, харчуванні, забезпеченні одягом.

Відповідно до статті 245 Сімейного кодексу України якщо дитина постійно проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, функції опікуна та піклувальника щодо неї покладаються на адміністрацію цих закладів.

Згідно статті 180 Сімейного кодексу України. за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України Ш89-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3).

Згідно зі ст. 31 Закону України «Про забезпечення організаційно - правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», батьки-вихователі є особами, які заміняють батьків, законними представниками своїх вихованців і захищають їхні права та інтереси в органах державної влади, у тому числі судових, як опікуни або піклувальники без спеціальних на те повноважень. Вони не можуть використовувати надані їм права всупереч інтересам дитини.

Статі 183, 184 Сімейного кодексу України визначають розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, або у твердій грошовій сумі, стаття 182 Сімейного кодексу України передбачає - «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку» окрім того зазначена норма передбачає - «при визначенні розміру аліментів суд враховує: ... стан здоров`я та матеріальне становище дитини».

Відповідно до Опису майна дитини-сироти та дитини позбавленої батьківського піклування від 10 травня 2022 року, складеного службою у справах дітей Соборного району Дніпропетровської міської ради майно на праві власності або постійного ОСОБА_1 відсутнє; відповідно до Медичного висновку № 29 від 01 червня 2022 року ОСОБА_1 є дитиною з інвалідністю.

Статтею 193 Сімейного кодексу передбачено влаштування дитини до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів.... Якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Отже, відповідачі у вихованні та матеріальному забезпеченні їх неповнолітньої дитини участі не приймають, коштів на утримання дитини не надають, офіційно не працюють, стосунки у них з дитиною не склалися. Позивач має скрутне матеріальне становище, доглядає неповнолітню дитину, займається її вихованням та утриманням, лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цієї їх дитини.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Судом встановлено, що син відповідачів ОСОБА_9 малолітній, свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні позивача, який має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від відповідачів, тому суд вважає можливим стягувати з відповідачів на користь позивача аліменти на утримання вказаної дитини сина ОСОБА_10 до досягнення ним повноліття. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідачі навіть частково не надають матеріальну допомогу на утримання сина на користь вказаного комунального закладу в добровільному порядку.

При цьому суд враховує також наступне: Верховний суд України, в абз. 2 п. 17 постанови № 3 Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року роз`яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Щодо матеріального становища відповідачів: офіційно не працюють, не мають постійної заробітної плати, не мають інших тимчасових заробітків. З наведеного вбачається що доходи відповідачів є не значними, вони не дають можливість сплачувати аліменти на утримання вказаної неповнолітньої дитини у повному розмірі доходів, що заявлені позивачем.

Стан здоров`я відповідачів позивачем не досліджений і докази про це суду не надані, тому суд позбавлений можливості зробити обгрунтований висновок про це та можливість відповідачів з цих підстав сплачувати чи не сплачувати вказані аліменти.

Враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України «Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», який становив на одну особу в розрахунку на місяць.

Відповідно до ст. 7 ст. Закону України «Про державний бюджет» на 2022 рік: установити у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2393 гривні, з 1 липня - 2508 гривень, з 1 грудня - 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні; працездатних осіб: з 1 січня - 2481 гривня, з 1 липня - 2600 гривень, з 1 грудня - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, з 1 грудня - 2093 гривні, а тому враховуючи обставини матеріального становища і можливого стану здоров`я відповідачів, обґрунтований, розумний, та справедливий розмір аліментів у розмірі не заявлених вимог відповідно до закону загальний розмір аліментів на одну дитину 1/4 частина доходу відповідача, прожитковий мінімум 2 272 грн., отже 1 500 грн., що не менше 50% від вказаної суми з кожного відповідача, тобто загальна сума буде перевищувати вказаний рівень.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача чи їх дитини. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно вiдповiдача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно аліментів, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог, неможливість сплати аліментів - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги можливу часткову незгоду відповідачів з частиною позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не змінювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час.

Враховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього дочки з 14 липня 2022 року.

На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Зважаючи на те, що позивач, має скрутне матеріальне становище і та важкі сімейні обставини дитини, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення.

У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Позивач звільнений від сплати судового збору, не сплатив вказане, тому з відповідачів слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. (на час подання позову до суду), тобто з кожного по 496 грн. 20 коп..

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягувати: 1) з відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровська, Україна, аліменти на утримання однієї неповнолітньої дитини: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь КЗ «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради з перерахуванням цих коштів на особистий рахунок цієї дитини щомісячно в сумі 1 500 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення ОСОБА_1 повноліття, починаючи стягнення з 14 липня 2022 року, допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць, а також стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 496 грн. 20 коп.; 2) з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця м. Дніпропетровська, Україна, аліменти на утримання однієї неповнолітньої дитини: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь КЗ «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради з перерахуванням цих коштів на особистий рахунок цієї дитини щомісячно в сумі 1 500 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення ОСОБА_1 повноліття, починаючи стягнення з 14 липня 2022 року, допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 496 грн. 20 коп..

Отже суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню фактично в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 7, 141, 150, 155, 180, 182, 183, 184, 185, 191 Сімейного кодексу України, ст. 15, 16 ЦК України. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровська, Україна, аліменти на утримання однієї неповнолітньої дитини: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Комунального закладу «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради з перерахуванням цих коштів на особистий рахунок цієї дитини щомісячно в сумі 1 500 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення ОСОБА_1 повноліття, починаючи стягнення з 14 липня 2022 року.

Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 496 грн. 20 коп..

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця м. Дніпропетровська, Україна, аліменти на утримання однієї неповнолітньої дитини: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Комунального закладу «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради з перерахуванням цих коштів на особистий рахунок цієї дитини щомісячно в сумі 1 500 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення ОСОБА_1 повноліття, починаючи стягнення з 14 липня 2022 року.

Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 496 грн. 20 коп..

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -