Справа № 755/9383/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Гончарука В.П.,

за участю секретаря: Гриценко О.І.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернулася з позовом до суду та відповідно до позовних вимог просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 1 470 000 грн. заборгованості за договором позики; 14256, 99 грн. три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язання; 50509,48 грн. - інфляційні збитки та 3 469200 грн. пеня за прострочення зобов`язання.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25 лютого 2020 р. між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець ( позивач) передала, а позичальник ( відповідач) взяла суму коштів в розмірі 1 470 000 грн.. що на день укладання договору було еквівалентом 60 тис. доларам США.

Позичальник зобов`язувався повернути вказану суму коштів протягом 11 міс. , але не пізніше 25 січня 2021 р.

Відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання та не повернула вказані суму позики та на час подачі позову ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики.

Свої вимоги позивач обгрунтовує посиланням на вимоги ст.ст. 625, 656, 1047,1048, 1049, 1050 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволені позову в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві, наполягаючи на тому, що відповідач самоусунулась від виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повністю.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов визнали частково, а саме заборгованість на суму в розмірі 10 тис. доларів, надавши до суду відзив на позовну заяву.

Свою позицію відповідач та її представник обґрунтовували тим, що в зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, а також у зв`язку з захворюваннями відповідача остання не мала можливості погасити заборгованість за виконавчим провадженням.

З метою погашення вказаної заборгованості відповідач звернулася до позивача та остання пообіцяла посприяти цьому, але зазначила що для цього необхідно було укласти відповідний договір у нотаріуса.

У зазначений день та час позивач та відповідач прибули до нотаріуса де було укладено вказаний договір позики, але відповідач з умовами вказаного договору не знайомилася, коштів від позивача не отримувала, вказані кошти, що було еквівалентом 10 тис. доларів США були передані чоловіку позивача ОСОБА_5 , який в послідуючому займався погашенням заборгованості по виконавчому провадженню.

Будь - яких коштів еквівалентних 60 тис. доларів США відповідач від позивача не отримувала та за твердженням відповідача позивач укладанням вказаного вище договору позики ввела її в оману.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

В судовому засіданні встановлено, що 25.02.2020 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір позики в сумі 1 470 000 грн., що еквівалентно 60000 доларів США, на умовах повернення до 25.01.2021 року.

Відповідно до умов вказаного договору в разі несвоєчасного повернення суми позики позичальник сплачує пеню в розмір 2 відсотків від суми позики за кожен день прострочення.

Факт укладання даного договору учасниками процесу не оспорювався.

Статтею 526 ЦК України регламентовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (ст. 527 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Також статтею 625 ЦК України визначено, що Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як убачається в розписці сторонами не було встановлено розміру процентів за користування грошовими коштами, але було встановлено розмір штрафних санкцій, за прострочення зобов`язання.

Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню в передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до ч.1 ст.550 ЦК право на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно із ч.3 ст.549 ЦК пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме й нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (чч.1-2 ст.551 ЦК).

Як установлено судом, п.8 договору передбачено, що в разі несвоєчасного погашення платежів позичальник зобов`язується сплачувати позикодавцю неустойку в розмірі 2% від усієї суми позики за кожен день прострочення.

За загальним правилом, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання, не може перевищувати 1 рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК). При цьому, виходячи із правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст.253 ЦК обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Оскільки право на стягнення пені в кредитора виникло з наступного дня після 25.01.2021 р., а до суду позивач звернулася 7 червня 2021 р. та керуючись ч.3 ст.551 ЦК передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч.3 ст.551 ЦК, з урахуванням положень ст.3 ЦК щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків

Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів.

Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень представників позивача, позивача , представника відповідача суд прийшов висновку про задоволення позову частково, а саме в частині стягнення заборгованості за договором позики та частково пені за за прострочення зобов`язання.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 79-82,141,258,265, 354 ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 610, 625, 612 , 1046,1050 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики -задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 24 447 грн. суми коштів за договором позики від 25 лютого 2020 року в розмірі 1 470 000 грн. та 50 000 грн. неустойки, в всього стягнути 1 520 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 11350 грн. 80 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення 3 березня 2022 р.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає: АДРЕСА_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 зареєстрована та проживає: АДРЕСА_2 );

Суддя: