ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 621/130/21 Номер провадження 22-ц/814/2053/22Головуючий у 1-й інстанції Вельможна І.В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Фермерського господарства ОСОБА_1 адвоката Браславської Ольги Анатоліївни на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 січня 2022 року (повний текст рішення складено 21 січня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства Строгого Олександра Федоровича про стягнення суми за безпідставне користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Фермерського господарства Строгого Олександра Федоровича (далі - ФГ Строгого О.Ф.), у якому, після уточнення позовної заяви, просила:

1.стягнути суму подвійної плати за користування земельною ділянкою за час прострочення (кадастровий номер :02:003:0629) з ФГ ОСОБА_1 на свою користь у розмірі 41810,21 грн, інфляційне збільшення у сумі 1398,80 грн, 3% річних у сумі 632,25 грн;

2.стягнути з ФГ ОСОБА_1 на її користь суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що 03 січня 2005 року між нею та ФГ Строгого О.Ф. було укладено Договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер :02:003:0629. Договір було укладено строком на десять років та зареєстровано у Зміївському районному відділі Харківської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 08 листопада 2007 року №09, а відтак, відповідно до статей 125,126 ЗК України строк дії Договору був визначений до 08 листопада 2017 року.

Відповідачем було запропоновано продовження даного договору оренди земельної ділянки, на що власником (орендодавець за договором) ділянки ОСОБА_2 було відмовлено та зазначено прохання не засіювати та повернути орендовану земельну ділянку. Акту прийому - передачі оформлено та підписано не було.

ФГ Строгого О.Ф. звернулось до суду із позовом про визнання договору оренди поновленим (справа № 621/900/19), постановою Харківського апеляційного суду від 07 травня 2020 року рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року по справі № 621/900/19 скасовано, а в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Отже, в судовому порядку доведено та встановлено, що Договір оренди є припиненим. Відповідно до абз. 1 пункту 17 Договору, після припинення дії Договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим у якому він одержав її в оренду.

Але, незважаючи на закінчення строку дії договору, рішення суду про відмову у поновленні договору оренди, відповідач продовжив користуватися земельною ділянкою без правових на те підстав протягом 2018-2020 років.

Крім того, позивач посилається, що у листах відповідача до позивача, як орендодавця, неодноразово зазначалось про те, що ним обробляється земельна ділянка позивача та пропонувалось з`явитись для отримання орендної плати за користування ділянкою, згідно довідки № 167 від 16 травня 2019 року ФГ ОСОБА_1 . З листопада 2017 року по травень 2019 року було проведено сезонні польові роботи по внесенню добрив на ґрунт, поживлення ґрунту, боронування, посів та поживлення посівів, збирання врожаю, дискування, у відомостях про наявність земельних ділянок до Податкової декларації платника податку четвертої групи, а отже самим відповідачем визнається обробка земельної ділянки, пряме її використання.

Позивач вважає, що у постанові Харківського апеляційного суду від 07 травня 2020 року у справі № 621/900/19 встановлено факт перебування земельної ділянки у користуванні відповідача ФГ ОСОБА_1 та підтверджено наданими суду відомостями про наявність земельних ділянок за 2017-2019 років.

Крім того, позивач посилається на те, що факт користування земельною ділянкою встановлено в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000577 від 04 липня 2019 року, а саме відповідно до постанови про закриття кримінального провадження: в період 2018-2019 років ФГ ОСОБА_1 продовжувало використовувати земельні ділянки за цільовим призначенням - вирощування сільськогосподарських культур з кадастровими номерами :02:002:0119, :02:002:0120, :02:002:0121, :02:002:0122 та :02:003:0629.

Позивач зазначає, що нею направлявся лист з вимогою до відповідача добровільно здійснити оплату за користування земельною ділянкою з метою досудового врегулювання спору. У листі від 10 грудня 2020 року вих. № 244/1, який надійшов 28 грудня 2020 року, відповідач вказує, що акт приймання-передачі не підписаний, що свідчить про те, що земельна ділянка не поверталась; визнає необхідність сплати, стверджує, що відсутня недобросовісна поведінка, що виключає сплату неустойки.

Із урахуванням наведених доводів, ОСОБА_2 просила задовольнити її позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 17 січня 2022 року позов задоволений частково.

Стягнуто з ФГ ОСОБА_1 на користь позивача 25735,16 грн - суми подвійної оплати за безпідставне користування земельною ділянкою, 413,04 грн - 3% річних та інфляційне збільшення у сумі 998,46 грн, а всього - 27146,66 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ФГ Строгого О.Ф. на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в розмірі 562,32 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ФГ Строгого О.Ф. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Справу просить розглядати у відсутність представника ФГ Строгого О.Ф.

Узагальнені позиції учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач правомірно користувався спірною земельною ділянкою; постанову Харківського апеляційного суду, на яку посилався суд першої інстанції, скасовано, а рішення суду першої інстанції змінено Верховним Судом.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо розгляду справи без виклику сторін

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову становить 43841,26 грн та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7, а також статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що 03 січня 2005 року між сторонами укладено Договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка розташована на території с. Донець Комсомольської селищної ради, кадастровий номер :02:003:0629, загальною площею 3,34 га, в тому числі 3,34 га ріллі, строком на десять років. Договір оренди земельної ділянки зареєстровано у Зміївському районному відділі Харківської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 08 листопада 2007 року, №09 (а.с. 13-16).

Суд також встановив, що відповідно до копії Акту прийому-передачі земель від 03 січня 2005 року орендодавець ОСОБА_2 передала земельну ділянку на території Комсомольської селищної ради, загальною площею 3,34 га, в тому числі 3,34 га ріллі, а ФГ ОСОБА_1 прийняв в оренду земельну ділянку згідно плану земельної ділянки (а.с. 17).

Згідно копії листа ФГ Строгого О.Ф. від 18 жовтня 2019 вих. № 262/2, останній, у зв`язку з тим, що між ОСОБА_2 та ФГ ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки 03 січня 2005 року, пропонував ОСОБА_2 звернутися до ФГ ОСОБА_1 для отримання орендної плати за 2019 рік (а.с. 19).

Відповідно до копії довідки від 16 травня 2019 року вих. № 167 наданої головою ФГ Строгого О.Ф., господарством в масиві поля К-170 (в тому числі й на земельній ділянці з кадастровим номером :02:003:0629), що знаходиться на території Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області, з листопада 2017 року по травень 2019 року було проведено сезонні польові роботи: 2017 рік - осінні польові роботи по внесенню добрив на ґрунт та дискування; 2018 рік - підживлення ґрунту, боронування, посів кукурудзи, підживлення посівів, збирання врожаю, глибоке дискування, підживлення ґрунту на зиму; 2019 рік - боронування, посів соняшнику, підживлення посівів (а.с. 20).

Згідно постанови Харківського апеляційного суду від 07 травня 2020 року, яка була чинна на час ухвалення судом першої інстанції рішення, рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року скасовано, у задоволенні позову ФГ Строгого О.Ф. до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації права оренди, визнання договору оренди земельної ділянки укладеним відмовлено (а.с. 6-11).

Суд першої інстанції також правильно звернув увагу, що згідно копії постанови про закриття кримінального провадження від 07 травня 2020 року вбачається, що в період 2018-2019 років ФГ ОСОБА_1 продовжувало використовувати земельні ділянки за цільовим призначенням, а саме: вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках з кадастровими номерами: :02:002:0119, :02:002:0120, :02:002:0121, :02:002:0122 та :02:003:0629 (а.с. 28).

Із копій Договору оренди земельної ділянки № 1 від 20 серпня 2018 року, Акту визначення меж земельної ділянки від 20 серпня 2018 року, Акту приймання передачі земельної ділянки від 20 серпня 2018 року, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 17 жовтня 2018 року, індексний номер витягу 141619470 вбачається, що ОСОБА_2 передала ТОВ «Харківський завод ЕлеваторМаш» в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0629. Строк дії договору - 15 років, до 31 грудня 2033 (а.с. 110-113).

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо стягнення подвійної орендної плати

Із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції правильно визначився із нормами права, які регулюють спірні правовідносини.

Так, суд обґрунтовано вказав, що відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною другою статті 729 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Згідно з частиною четвертою статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки та орендарем.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 вищевказаного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Статтею 22 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за Договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії Договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Законодавець у частині першій статті 614 ЦК України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов Договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої цієї статті такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, відповідно до вищевказаної статті, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання.

Враховуючи, що постанова Харківського апеляційного суду від 07 травня 2020 року була чинна на час ухвалення судом першої інстанції рішення та мала преюдиційне значення, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що строк дії договору оренди спірної земельної ділянки, укладений між сторонами, закінчився 08 листопада 2017 року, а відповідач не вчинив дії щодо повернення земельної ділянки ОСОБА_2 , хоча обставини справи свідчать про те, що орендар мав можливість передати земельну ділянку, що була предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав, а тому наявні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення подвійної орендної плати за користування земельною ділянкою.

Щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках - встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Оскільки відповідачем не виконано у встановлений договором строк свої зобов`язання щодо повернення земельної ділянки, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача три проценти річних від простроченої суми та нараховані на неї інфляційні втрати.

Щодо розміру стягнутих коштів

Враховуючи, що позивач рішення суду першої інстанції відносно розміру визначених сум не оспорює, а апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності їх обчислення, то підстави для перевірки в суду апеляційної інстанції правильності обчислення стягнутих коштів відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги

Відносно незупинення провадження у справі

В апеляційній скарзі представник ФГ Строгого О.Ф. вказує на ту обставину, що суд першої інстанції не зупинив провадження у справі з тих підстав, що справа № 621/900/19 перебувала на розгляді у суді касаційної інстанції.

Даний аргумент не дає підстави для скасування рішення суду першої інстанції із таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Тобто суд може зупинити провадження у справі згідно пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України до моменту саме набрання рішенням, яке розглядається у порядку цивільного судочинства, законної сили.

Постанова Харківського апеляційного суду від 07 травня 2020 року набрала законної сили 07 травня 2020 року, а тому у суду не було підстав для зупинення провадження у справі відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України тому, що сам факт перебування справи у провадженні суду касаційної інстанції не є підставою для зупинення провадження у справі.

Крім того, слід звернути увагу, що стаття 252 ЦПК України передбачає право суду зупинити провадження у справі.

Так, згідно пункту 10 частини першої вищевказаної статті, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Проте зупинення провадження згідно пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України є правом, а не обов`язком суду.

Разом з тим, відповідач просив зупинити розгляд справи до розгляду справи № 621/900/19, яка не перебувала на розгляді в об`єднаної палати чи Великої Палати Верховного Суду.

Щодо скасування постанови Харківського апеляційного суду від 07 травня 2020 року

В апеляційній скарзі відповідач посилається на ту обставину, що постановою Верховного Суду від 26 квітня 2022 року (справа № 621/900/19) постанова Харківського апеляційного суду від 07 травня 2020 року була скасована, а рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року у визнання недійним договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Харківський завод Елеватормаш», скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки - залишено в силі; рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року у частині визнання договору оренди земельної ділянки поновленим на умовах, викладених в договорі оренди земельної ділянки та додатковій угоді змінено та викладено абзац резолютивної частини судового рішення в новій редакції.

Проте вказані доводи апеляційної скарги не дають підстави для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції на час його ухвалення.

Оскільки на час розгляду справи у суді першої інстанції постанова Харківського апеляційного суду від 07 травня 2020 року була чинна, суд першої інстанції обґрунтовано взяв її до уваги при ухваленні рішення.

На думку колегії суддів, скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що переглядається в апеляційному порядку, не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, але може бути підставою для перегляду судового рішення, за наявності відповідних обставин, відповідно до Глави 3 Розділу V ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та беручи до уваги, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника ФГ ОСОБА_1 адвоката Браславської О.А., а рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 січня 2022 року - залишити без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, докази понесених позивачем витрат у суді апеляційної інстанції не надані, підстави для нового розподілу судових витрат та стягнення витрат за перегляд справи судом апеляційної інстанції - відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Фермерського господарства ОСОБА_1 адвоката Браславської Ольги Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2022 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко