№ 201/3007/22
провадження 2/201/2104/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25 травня 2022 року звернулася до суду з позовом до відповідача Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що матері позивачки на праві власності в порядку спардкування після смерті батька належить частина будинку АДРЕСА_1 ; рішенням суду затверджені частки домоволодіння та визнано право власності в порядку спадкування; ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати померла, вона за свого життя не зареєструвала право власності на частину цього будинку за собою. Мінялися співвласники домоволодіння. Позивачка звернулася до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно, але отримала відмову. Вважає вказане неправомірним, оскільки раніше не могла належним чином оформити своє право власності.

Позивач стверджує, що є єдиним спадкоємцем після смерті батьків, інших спадкоємців як по закону так і по заповіту - немає, від спадщини позивач не відмовляється та у встановленому законом фактично прийняла спадщину та за таких обставин позивач вважає можливим визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом. Позивач у встановленому законом порядку, звернулася до Першої дніпровської нотконтори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, на підставі якої було відкрито спадкову справ, проте державний нотаріус винесла постанову про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки позивачем не надано до нотаріальної контори правоустановчих документів на спірне нерухоме майно. Виходячи із вищевикладеного та враховуючи наявні в матеріалах справи докази щодо виникнення у позивача труднощів в отриманні свідоцтва про право власності на спадкування через відсутність правовстановлюючих документів, позивач вважає, що заявлені позовні вимоги обгрунтовані і вмотивовані щодо встановлення в порядку ст. 392 ЦК України факту належності спірного домоволодіння померлому спадкодавцю.

Зараз позивач вважає за необхідне вирішити питання про вказану спадщину, інших спадкоємців немає, але він фактично не має можливості реалізувати свої законні права на вказане майно. В зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушений звернутися до суду з позовною заявою встановлення юридичного факту і визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і він оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено і був вимушений звертатися з позовом до суду. Позивачка вважає, що все нею зроблено правильно і згідно закону та просила визнати за нею право власності на 31/100 частку вказаного домоволодіння після смерті матері, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача Дніпровської міської ради позовні вимоги не визнав, вказавши на те, що надані позивачем документи не можуть бути підставою для реєстрації права власності на частину вказаного домоволодіння, житло, спадщина в передбаченому законом порядку не зареєстрована, самовільні будови не узаконені в передбаченому законом порядку, спірна частка житла взагалі повинна бути відумерлою спадщиною і відійти до територіальної громади міста, а не стороні, тому вважають позов безпідставним і просив винести рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; не погодилася з викладеними в позові обставинами і не заперечувала проти розгляду справи по закону за наявними матеріалами без її участі. Причини неявки в судове засідання цих третіх осіб судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні ця сторона не надавала. Отже, суд вважає можливим розгляд справи. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що з наданих позивачкою документів та позову і позиції ОСОБА_1 . ОСОБА_5 є рідною матір`ю ОСОБА_1 (позивачки). На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 4 травня 2001 року, виданого Першою ДДНК за реєстровим № 2-1221, зареєстрованого в КП ДМБТІ 27 січня 2001 року в реєстрову книгу за №562 за реєстровим № 78, ОСОБА_5 в порядку спадкування після смерті її чоловіка (батька позивачки) ОСОБА_6 належить 29/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , домоволодіння розташоване на земельній ділянці розміром 525 кв. м. (Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 травня 2001 року).

Згідно Акту розподілу часток від 14 грудня 2007 року, складеного КП «ДМБТІ» ДОР, при обстеженні домоволодіння АДРЕСА_1 : ОСОБА_7 , згідно договору дарування від 04 червня 1996 року належить 33/100 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться: у житловому будинку А-1 приміщення: 2-3, 2-4, прибудова А2-1, прибудова а4-1, підвал під А2-1, підвал під а4-1, сарай Ж (самочинний), гараж Г (самочинно збільшений на 5.7 кв.м.), 14 частина споруд: № 1, 2, 8, 13, 14, 15, що складає 33/100 частин домоволодіння. ОСОБА_5 згідно свідоцтва про право на спадщину від 24 травня 2000 року належить 29/100 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні: житловий будинок А-1, частина приміщення 3-6 площею 9.5 м2 (самочинно переобладнано у житлову), 1/2 частина підвалу під А-І, сарай З (самочинний), вхід до підвалу В, ганок а8 , тамбур а2-1 (самочинний), прибудова А3-1, в прибудові А-І приміщення 3-4, приміщення 3-5 площею 8.1 вк. м. (самочинно переобладнано у житлову), 1/2 частина споруд: № 1, 2, 8, 13, 14, 15, споруда № 7, що складає 31/100 частин домоволодіння. ОСОБА_8 згідно свідоцтва про право на спадщину від 06 жовтня 1993 року належить 20/100 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться: у житловому будинку А-1 14 частина приміщень: 1-4, 1- 5, 1-6, 1-7; в прибудові А-1 14 частина приміщень: 1-3,1-8; 54 ч. тамбура а6-1, 1/2 ч. веранди а-1, 1/2 ч. ганку а7, 1/2 ч. душа Е, 1/2 ч, навісу И, 1/2 ч. сараю Д (самочинний), 1/2 ч. входу до підвалу Б, 1/2 ч. споруд : № 4, 5, 6, 9, 10, 11, 12,16; І; 1/2 ч. підвалу під А-1, що складає 18/100 частин домоволодіння. ОСОБА_9 (померлий), згідно свідоцтва про право на спадщину від 06 січня 1993 року числиться 20/100 частин домоволодіння: у житловому будинку А-1 1/2 частина приміщень: 1-4, 1-5, 1-6, 1-7; в прибудові А-І 1/2 частина приміщень: 1-3, 1-8; 1/2 ч. тамбура а6-1, 1/2 ч. веранди а-1, 1/2 ч. ганку а7, 1/2 ч. душа Е, 1/2 ч. навісу И, 1/2 ч. сараю Д (самочинний), 1/2 ч. входу до підвалу Б, 1/2 ч. споруд : № 4, 5, 6, 9, 10, 11, 12, 16; І; 1/4 ч. підвалу під А-1, що складає 18/100 частин домоволодіння.

Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2008 року по цивільній справі № 2-3430/2008 винесеного за позовною заявою ОСОБА_10 до ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , третя особи КП «ДМБТІ», Перша ДДНК, ОСОБА_11 про визнання права власності в порядку спадкування та затвердження акту ідеальних часток вирішено: затвердити акт розподілу часток, виконаний Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 14 грудня 2007 року по домоволодінню АДРЕСА_1 та визначити що домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в таких частках: 33/100 - ОСОБА_7 , 31/100 - ОСОБА_5 , 18/100 - ОСОБА_8 , 18/100 - ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнати за ОСОБА_10 право власності в порядку спадкування за заповітом на 18/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення набрало законної сили 23 вересня 2008 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Позивачка в визначений законом строк звернулась до Першої ДДНК з заявою про прийняття спадщини за заповітом та є єдиним спадкоємцем матері. Так як її мати за життя не зареєструвала зміну частки в праві спільної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2008 року по цивільній справі № 2-3430/2008, нотаріус Першої ДДНК скерувала зазначене рішення для реєстрації до КП «ДМБТІ» відповідно до листа № 288/02-14 від 27 січня 2010 року. Згідно Рішення реєстратора про відмову в реєстрації від 23 лютого 2010 року було відмовлено в реєстрації права власності на зазначені об`єкти нерухомого майна, з причини, що відбулася зміна розміру часток у праві власності, та з причин, що у вищезазначеному домоволодінні було самочинно побудовано тамбур літ а2-1 (1960 рік побудови), сарай літ. З (2000 рік побудови), які згідно норм чинного законодавства потребують визнання права власності та введення в експлуатацію.

ОСОБА_1 звернулася до Першої ДДНК з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 31/100 частки домоволодіння що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Проте отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, так як частка майна змінилась, та право власності на 31/100 часток даних КП «ДМБП» ДОР на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2008 року по цивільній справі № 2-3430/2008 за ОСОБА_5 не зареєстровано. Було роз`яснено право вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Позивач вважає, що ОСОБА_5 отримала право на реєстрацію вищевказаного будинку (оформлення права власності щодо змінених часток), однак не здійснила таку реєстрацію. Тож після її смерті вже позивачка - як спадкоємиця, на її думку, отримала права, які на момент смерті мав спадкодавець, проте вона не має можливості оформити право власності у встановленому Законом порядку.

Відповідно до змісту ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав.

Зараз позивач вважає за необхідне вирішити питання про вказану спадщину, інших спадкоємців немає, але він фактично не має можливості реалізувати свої законні права на вказане майно. В зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушений звернутися до суду з позовною заявою встановлення юридичного факту і визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і він оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено і був вимушений звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_5 дійсно є матір`ю ОСОБА_1 (позивачки). На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 4 травня 2001 року, виданого Першою дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-1221, зареєстрованого в КП ДМБТІ 27 січня 2001 року в реєстрову книгу за № 562 за реєстровим № 78, ОСОБА_5 в порядку спадкування після смерті її чоловіка (батька позивачки) ОСОБА_6 належить 29/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , домоволодіння розташоване на земельній ділянці розміром 525 кв. м. (Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 травня 2001 року).

Згідно Акту розподілу часток від 14 грудня 2007 року, складеного КП «ДМБТІ» ДОР, при обстеженні домоволодіння АДРЕСА_1 : ОСОБА_7 , згідно договору дарування від 04 червня 1996 року належить 33/100 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться: у житловому будинку А-1 приміщення: 2-3, 2-4, прибудова А2-1, прибудова а4-1, підвал під А2-1, підвал під а4-1, сарай Ж (самочинний), гараж Г (самочинно збільшений на 5.7 кв.м.), 14 частина споруд: № 1, 2, 8, 13, 14, 15, що складає 33/100 частин домоволодіння. ОСОБА_5 згідно свідоцтва про право на спадщину від 24 травня 2000 року належить 29/100 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні: житловий будинок А-1, частина приміщення 3-6 площею 9.5 м2 (самочинно переобладнано у житлову), 1/2 частина підвалу під А-І, сарай З (самочинний), вхід до підвалу В, ганок а8 , тамбур а2-1 (самочинний), прибудова А3-1, в прибудові А-І приміщення 3-4, приміщення 3-5 площею 8.1 вк. м. (самочинно переобладнано у житлову), 1/2 частина споруд: № 1, 2, 8, 13, 14, 15, споруда № 7, що складає 31/100 частин домоволодіння. ОСОБА_8 згідно свідоцтва про право на спадщину від 06 жовтня 1993 року належить 20/100 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться: у житловому будинку А-1 14 частина приміщень: 1-4, 1- 5, 1-6, 1-7; в прибудові А-1 14 частина приміщень: 1-3,1-8; 54 ч. тамбура а6-1, 1/2 ч. веранди а-1, 1/2 ч. ганку а7, 1/2 ч. душа Е, 1/2 ч, навісу И, 1/2 ч. сараю Д (самочинний), 1/2 ч. входу до підвалу Б, 1/2 ч. споруд : № 4, 5, 6, 9, 10, 11, 12,16; І; 1/2 ч. підвалу під А-1, що складає 18/100 частин домоволодіння. ОСОБА_9 (померлий), згідно свідоцтва про право на спадщину від 06 січня 1993 року числиться 20/100 частин домоволодіння: у житловому будинку А-1 1/2 частина приміщень: 1-4, 1-5, 1-6, 1-7; в прибудові А-І 1/2 частина приміщень: 1-3, 1-8; 1/2 ч. тамбура а6-1, 1/2 ч. веранди а-1, 1/2 ч. ганку а7, 1/2 ч. душа Е, 1/2 ч. навісу И, 1/2 ч. сараю Д (самочинний), 1/2 ч. входу до підвалу Б, 1/2 ч. споруд : № 4, 5, 6, 9, 10, 11, 12, 16; І; 1/4 ч. підвалу під А-1, що складає 18/100 частин домоволодіння.

Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2008 року по цивільній справі № 2-3430/2008 винесеного за позовною заявою ОСОБА_10 до ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , третя особи КП «ДМБТІ», Перша ДДНК, ОСОБА_11 про визнання права власності в порядку спадкування та затвердження акту ідеальних часток вирішено: затвердити акт розподілу часток, виконаний Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 14 грудня 2007 року по домоволодінню АДРЕСА_1 та визначити що домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в таких частках: 33/100 - ОСОБА_7 , 31/100 - ОСОБА_5 , 18/100 - ОСОБА_8 , 18/100 - ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнати за ОСОБА_10 право власності в порядку спадкування за заповітом на 18/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення набрало законної сили 23 вересня 2008 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Позивачка в визначений законом строк звернулась до Першої ДДНК з заявою про прийняття спадщини за заповітом та є єдиним спадкоємцем матері. Так як її мати за життя не зареєструвала зміну частки в праві спільної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2008 року по цивільній справі № 2-3430/2008, нотаріус Першої ДДНК скерувала зазначене рішення для реєстрації до КП «ДМБТІ» відповідно до листа № 288/02-14 від 27 січня 2010 року. Згідно Рішення реєстратора про відмову в реєстрації від 23 лютого 2010 року було відмовлено в реєстрації права власності на зазначені об`єкти нерухомого майна, з причини, що відбулася зміна розміру часток у праві власності, та з причин, що у вищезазначеному домоволодінні було самочинно побудовано тамбур літ а2-1 (1960 рік побудови), сарай літ. З (2000 рік побудови), які згідно норм чинного законодавства потребують визнання права власності та введення в експлуатацію.

ОСОБА_1 звернувся до Першої ДДНК з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 31/100 частки домоволодіння що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Проте отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, так як частка майна змінилась, та право власності на 31/100 часток даних КП «ДМБП» ДОР на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2008 року по цивільній справі № 2-3430/2008 за ОСОБА_5 не зареєстровано. Було роз`яснено право вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно технічного паспорту від 18 лютого 2022 року та відповідного Акту від 18 лютого 2022 року при технічній інвентаризації об`єкту нерухомого майна № 6 за адресою: АДРЕСА_1 , під час обстеження встановлено, що: - Зміна загальної та житлової площі житлового будинку літ А-1 за рахунок: уточнення лінійних розмірів на підставі пункту 1 (розділ IV) «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, внесеними наказами Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 26 листопада 2002 року № 73, від 15 червня 20056 року № 92, наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 08 лютого 2006 року № 42, наказом міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 01 червня 2010 року № 167, наказами Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 09 серпня 2012 року № 4040, від 28 грудня 2012 року № 658, від 08 січня 2013 року № 2, від 26 липня 2018 року № 186», Пункт 1 (розділ VI «Інструкції): Підрахунок площ приміщень будинків здійснюється у журналах внутрішніх обмірів. Під час підрахунків слід користуватися величинами, визначеними у процесі безпосередніх обмірів, підрахунки виконувати з точністю до одного десяткового значення. Перепланування, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 406 не потребує документів, що дає право на виконання будівельних робіт, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію: Роботи з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, … виконання яких втручання в огороджувальні та несучі конструкції... будівництва тамбуру літ. а7 (колишній літ, а2-1) у 1980 році, реконструкції (збільшення в розмірах) прибудови літ. А6 у 2009 році без документів, що дають право на виконання будівельних робіт. У зв`язку з впорядкуванням вхід в підвал літ, Б перелітеровано у літ а12, вхід у підвал літ. В перелітеровано у літ. а8. Побудовано: альтанка літ. К1, ганки літ. а9, літ. А11, приямок літ. а10, ганок з навісом літ. а13, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 406 не потребує документів, що дає право на виконання будівельних робіт, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію: Зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів...., щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків. Будівництво: сараїв літ. 31 у 2000 році, літ. Ж1 у 2000 року, збільшення в розмірах гаража літ. Г1 у 2000 року без документів, що дають право на виконання будівельних робіт. Душ літ. А - знесено.

Станом на 18 лютого 2022 року об`єкт нерухомого майна № 6 за адресою : АДРЕСА_1 складається з житлового будинку літ А (житловий будинок літ. А1, прибудова літ. А2 з підвалом, прибудова літ. АЗ з підвалом, прибудова літ. А4 з підвалом, прибудова літ. А5, прибудова літ. А6, тамбур літ а7, вхід в підвал літ. а8, літ. а12, ганок літ. а9, приямок літ. а10, ганок літ. all, ганок з навісом літ. а 13, загальна площа 178.7 кв. м., житлова площа 104.4 кв. м.); літ Г1 - гараж (площа забудови 17.5 кв. м.), літ. Ж1, літ. 31 - сараї, літ. И1 - навіс, літ. К1 -альтанка, споруди та мостіння № 1-4, 1/2 № 5, 6 - 13, 1/2№ 14,15,16,1 - III. Без урахування будівель (частини літ А6, літ. Ж1, літ. 31), на будівництво яких не надано проектно-дозвільної документації станом на 18 лютого 2022 року об`єкт нерухомого майна за адресою : АДРЕСА_1 складається з житлового будинку літ А (житловий будинок літ. А1, прибудова літ. А2 з підвалом, прибудова літ. АЗ з підвалом, прибудова літ. А4 з підвалом, прибудова літ. А5, тамбур літ а7, вхід в підвал літ. а8, літ. а12, ганок літ. а9, приямок літ. а10, ганок літ. а 11, ганок з навісом літ. а 13, загальна площа 172.2 кв. м., житлова площа 104.4 кв. м.); літ Г1 - гараж (площа забудови 11.1 кв. м.). літ. И1 - навіс, літ. К1 - альтанка, споруди та мостіння № 1-4, 1/2 №5, 6 - 13, 1/2№ 14, 15, 16,1 - III.

Крім того, на сьогодні відбулися зміни у співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 , зокрема померла ОСОБА_8 , її 18/100 часток успадкувала її донька - ОСОБА_4 ; ОСОБА_10 (18/100 часток) одружилась та змінила прізвище на ОСОБА_12 ; ОСОБА_7 (33/100 частки) має прізвище ОСОБА_3 .

Отже в домоволодінні є самовільно збудовані споруди та приміщення, не приведені до відповідності частки власності, власниками будинку є три особи.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, позивач, як спадкоємець не позбавлений законом такого права, його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яке відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини про міжнародно- правові механізми захисту права власності, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини 1948 року та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод 1950 року (основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. З, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженою 31 січня 1996 року Міністерством комунального господарства УРСР і погодженою 15 січня 1966 року із Верховним Судом УРСР, визначено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать, зокрема, громадянам на праві особистої власності (п. п. 2, 4); будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, не підлягають реєстрації (п. 6); при відсутності правовстановлюючих документів, зазначених в Інструкції, у випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу бюро технічної інвентаризації при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам, з метою їх подальшої реєстрації, а при відсутності таких книг необхідних для реєстрації питання вирішуються в кожному окремому випадку за заявою зацікавленої особи з проведенням відповідного обстеження і якщо зібрані матеріали підтверджують належність будинку заявнику, вирішується питання про оформлення права власності (п.п. 10, 20).

Отже, ОСОБА_5 отримала право на реєстрацію частки вищевказаного будинку (оформлення права власності щодо змінених часток), однак не здійснила таку реєстрацію. Тож після її смерті вже позивачка - як спадкоємиця, на її думку, отримала права, які на момент смерті мав спадкодавець, проте вона не має можливості оформити право власності у встановленому Законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Розділом II ст. 20 ч. З Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної 22 січня 1993 року передбачено, що по позовах на право власності й інших речових прав на нерухоме майно виключно компетентні суди за місцем перебування майна. Статтею 45 частини 2 цієї ж Конвенції передбачено, що Право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно. Статтею 48 частиною 2 цієї ж Конвенції передбачено, що провадження по справах про спадкування нерухомого майна компетентні вести установи Договірної Сторони, на території якої знаходиться майно.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України - право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК України), тобто діє презумпція спільної часткової власності.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

За змістом цих норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (із змінами внесеними згідно із Законами № 1791-VIII від 20 грудня 2016 року; № 1983-VIII від 23 березня 2017 року) - державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщина і не припинилися в наслідок його смерті.

Відповідно до 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ст. 1269 ЦК України Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину... Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус зобов`язаний встановити факт смерті спадкодавця, час та місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом або за заповітом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину та приналежність цього майна спадкодавцю... На підтвердження цих обставин від спадкоємця обов`язково вимагаються відповідні документи. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

У відповідності до п. 4.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання право встановлювальних документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Відповідно до змісту ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності. вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно до ст. 1296, 1297 цього ж Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

З врахуванням викладених норм Цивільного кодексу України, слід прийти до висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Відповідно до ст. 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (ч. 4 ст. 1277 ЦК України). З урахуванням відсутності інших спадкоємців, належним відповідачем за вимогою про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом є територіальна громада м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.».

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 вказаної Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Таким чином, за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

Судом було встановлено, що сторона позивача самочинно, без погодження з іншим співвласником, без будь-яких дозволів, передбачених законодавством, проектів тощо, перебудовували домоволодіння, прибудинкові споруди та інш. внаслідок чого виникли нові приміщення, загальна площа збільшувалася і це впливало на частки власності, тому сторони і зверталися до суду і органів місцевого самоврядування для узаконіння вказаного і належної реєстрації своєї власності; зараз вказаного і останні будови господарських споруд належним чином не оформлені і не зареєстровані як власність.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України відсутні наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Крім того, на підставі п. 03.03. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року № 157/6445, (із змінами та доповненнями станом на 22 січня 2009 року), передбачено, що реєстрації прав власності на нерухоме майно може бути відмовлено, якщо: «подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Положенням та іншими актами чинного законодавства України, або не дають змоги установити відповідні заявлених прав і поданих Документів вимогам законодавства». Матеріалами інвентаризаційної справи та наданими документами було встановлено, що ОСОБА_5 належить 29/100/частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 04 травня 2001 року за реєстровим № 2-1221. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2008 року затверджено акт розподілу часток, виконаний КП ДМБТІ, та визначено, що в домоволодінні АДРЕСА_1 ОСОБА_5 31/100 частка. Згідно матеріалів поточної технічної інвентаризації у вищевказаному домоволодінні було самочинно побудовано тамбур літ. а2-1(1960 рік будівництва), сарай літ. З (2000 рік побудови), які згідно норм чинного законодавства потребують визнав права власності та введення в експлуатацію.

Пунктом 1.6 Тимчасового положення передбачено: «...Реєстрації підлягають право власності тільки на об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та як, прийняті в експлуатацію у встановленому порядку...».

Приписами ст. 331 ЦК України передбачено, «...Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації».

В даному випадку, питання щодо прийняття в експлуатацію нерухомого майна регулюється Законом України «Про планування і забудову територій» від 20 квітня 2000 року №1699-111 із змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» від 16 вересня 2008 року № 509-УІ, які набрали чинності з 15 жовтня 2009 року та Постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1035 «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт», що набрала чинності 15 жовтня 2009 року.

Так, тимчасовим порядком встановлено механізм та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу... споруджених забудовниками - фізичними особами у період з 05 серпня 1992 року до 01 січня 2008 року без дозволу на виконання будівельних робіт, на підставі заяви про прийняття в експлуатацію, яку подано до 31 грудня 2010 року.

Відповідно до п. 2 тимчасового порядку приватні будівлі приймає в експлуатацію інспекція державного архітектурно-будівельного контролю за місцем їх розташування, яка видає забудовникам на платній основі сертифікат відповідності таких будівель державним будівельним нормам, стандартам та правилам.

У пункті 3 вищезгаданої Постанови Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1035 встановлено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки садибного типу, дачні та садові будинки з господарськими спорудами і будівлями, споруджені до 05 серпня 1992 року, є висновок про технічний стан будинку (будівлі), складений бюро технічної інвентаризації за формою, встановленою Міністерством з питань житлового-комунального господарства за погодженням з Міністерством регіонального розвитку та будівництва, і документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташовані зазначені об`єкти будівництва. Міністерством юстиції України на теперішній час порядок складання висновку про технічний стан нерухомого майна ще не затверджений.

Отже, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельні ділянки, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємців переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Відповідно до Рішення реєстратора про відмову в реєстрації від 23 лютого 2010 року було відмовлено в реєстрації права власності на зазначені об`єкти нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з причин, що відбулася зміна розміру часток у праві власності, та з причин, що у вищезазначеному домоволодінні було самочинно побудовано тамбур (сарай), які згідно норм чинного законодавства потребують визнання права власності та введення в експлуатацію. Таким чином, доведення факту прийняття спадщини позивачем шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном після смерті матері, здійснено не було.

Крім того, відповідно до постанови Першої ДДНК від 28 березня 2014 року було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, так як частка майна змінилась, та право власності на 31/100 часток даних КП «ДМБТІ» ДОР на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2008 року по цивільній справі № 2-3430/2008 за ОСОБА_5 (матір позивача) не зареєстровано. А з цих підстав визнання права власності на неї в порядку спадкування за позивачем неможливе.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, позивач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідачів. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження вході судового засідання, в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, З, 5, 15, 16, 321, 328, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1224, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1269, 1270, 1282, 1297 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Дніпровської міської ради, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 04 жовтня 2022 року.

Суддя -