ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м.Суми

Справа №577/4054/21

Номер провадження 22-ц/816/258/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року, постановлене у складі судді Потій Н.В., у приміщенні Конотопського міськрайонного суду Сумської області, повний текст судового рішення складено 25 листопада 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Таргоній Вадима Миколайовича звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») про відшкодування шкоди, завданої здоров`ю фізичної особи.

Позов мотивує тим, що 22 липня 2019 року на перегоні Вирівка-Конотоп 631 км, 8 пікет, вантажний поїзд № 1759 локомотив серії ВЛ 80С-2741 допустив наїзд на ОСОБА_1 , який отримав тяжкі травми.

23 липня 2019 року за фактом настання вказаної події внесено відомості до ЄРДР за № 000769 та розпочато досудове розслідування.

Постановою слідчого від 11 лютого 2020 року кримінальне провадження було закрито.

Вказує, що здоров`ю позивача було заподіяно значну шкоду, оскільки позивач зазнав фізичного болю та страждань, переніс операцію, йому встановлено першу групу інвалідності.

Крім того, позивач переніс сильний емоційний стрес та потребує психологічної адаптації, що підтверджується копією індивідуальної програми реабілітації інваліда.

На момент ДТП позивачу було 23 роки, внаслідок отриманих травм він втратив можливість знайти роботу. Мати позивача ОСОБА_1 померла у 2016 році, він не має близьких людей, які б його підтримали, проживає у гуртожитку, де орендує житлове приміщення. Вказане свідчить про те, що позивачу після ДТП необхідно докладати надзвичайних зусиль для організації свого життя. Зміни у житті позивача є тяжкими і безповоротними.

Зазначає, що позивач внаслідок отриманих травм в ДТП у період з 22 липня 2019 року до 28 жовтня 2019 року перебував на стаціонарному лікуванні в КНП Конотопської міської ради «Конотопська центральна лікарня ім. академіка Михайла Давидова» та на лікування ним витрачено 4250 грн 97 коп.

Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 300000 грн в якості відшкодування моральної шкоди та 4250 грн 97 коп. витрат на лікування.

Конотопський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 22 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 3863,12 грн витрат на лікування та 60000 грн в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнув з АТ «Українська залізниця» на користь держави 908 грн судового збору.

В іншій частині у задоволенні позову відмовив.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд не звернув уваги на висновок судової залізнично-транспортної експертизи № 5394/5395/5396 від 20 грудня 2019 року, в якому встановлено, що дії членів локомотивної бригади при веденні поїзду № 1759, яким стався наїзд на ОСОБА_1 , відповідали вимогам пунктів 10.1.2, 10.1.21, 16.38, 16.39, 17.1, 17.2 правил технічної експлуатації залізниць України, і тому члени локомотивної бригади не мали технічної можливості запобігти наїзду поїзда на позивача. Також встановлено, що причиною залізнично-транспортної пригоди була невідповідність фактичних дій пішохода ОСОБА_1 вимогам нормативних документів, що діють на залізничному транспорті в частині знаходження в межах небезпечної зони при приближенні рухомого складу. Дії ОСОБА_1 не відповідали вимогам п.п. 2,1, 2.2, 2.3, 2.5.2.20 Правил безпеки громадян.

Вказує, що знаходження потерпілого на колії, більше того лягаючи на рельси, відсутність особливих зусиль для уникнення наїзду на нього при дотриманні простих правил (наближення поїзду легко помітити, перешкоди щоб почекати поїзд у безпечній зоні відсутні), можна зробити висновок, що лише за наявності свідомої поведінки потерпілого ОСОБА_1 у даній обстановці, йому могла бути спричинена шкода.

Зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо наявності підстав стягнення з відповідача моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника АТ «Українська залізниця» Матях Н.І., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсутність вини членів локомотивної бригади вантажного електровозу, за відсутністю у їх діянні складу кримінального правопорушення, не звільняє АТ «Українська залізниця» від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, та позивачем підтверджена вартість лікування на суму 3863 грн 12 коп. Крім того, позивачу завдана моральна шкода, яка пов`язана з ампутацією нижніх кінцівок на рівні в/3, отриманням безтерміново першої групи інвалідності, що є свідченням глибини та тривалості моральних страждань. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 60000 грн суд врахував, що груба необережність потерпілого сприяла виникненню шкоди, а також виходив із засад розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 22 липня 2019 року близько 22 год 40 хв. на перегоні Вирівка-Конотоп 631 км, 8 пікет, вантажний електровоз ВЛ 80С-2741 № 1759, під керуванням машиніста ОСОБА_2 та помічника машиніста ОСОБА_3 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , який знаходився на непарній залізничній колії.

23 липня 2019 року за фактом цієї події внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000769 за ч. 2 ст. 276 КК України.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 22 від 07 лютого 2020 року у ОСОБА_1 на час госпіталізації у відділення мали місце: рана по медіальній поверхні верхньої третини лівого стегна, травматична ампутація лівої нижньої кінцівки на рівні верхньої третини гомілки, травматична ампутація правої нижньої кінцівки на рівні нижньої третини гомілки (а. с. 5-6).

ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у КНПКМР КЦРЛ відділення 69 з 22 липня 2019 року по 28 жовтня 2019 року з діагнозом: травматична ампутація обох гомілок на рівні верхньої третини. По ступеню тяжкості в комплексі дані тілесні ушкодження згідно таблиць втрати загальної працездатності внаслідок різних травм становить 55% втрати загальної працездатності, що згідно правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень відноситься до тяжких тілесних ушкоджень. При хімічному дослідженні крові та сечі від 22 липня 2019 року виявлено етиловий спирт в крові 3,0 г /л, в сечі 3,4 г/л. (а. с. (а. с. 5-6, 20).

Слідчий Конотопського РВП Мельников Ю.В. постановою від 11 лютого 2020 року закрив кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000769 від 23 липня 2019 року, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а. с. 6).

У постанові слідчого від 11 лютого 2020 року зазначено, що згідно із висновком судової залізнично-транспортної експертизи № 5394/5395/5396 від 20 жовтня 2019 року дії членів локомотивної бригади при веденні потяга № 1759, яким стався наїзд на ОСОБА_1 відповідали вимогам пунктів 10.1.2, 10.1.21, 16.38, 16.39, 17.1, 17.2 Правил технічної експлуатації залізниць України і тому члени локомотивної бригади не мали технічної можливості запобігти наїзду поїзда № 1759 на пішохода ОСОБА_1 . Дії ОСОБА_1 не відповідали вимогам п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.20 Правил безпеки, а саме пішохід переходив залізничну колію у невстановленому для цього місці та знаходячись в межах небезпечної зони при наближенні потяга не залишив її. Крім цього, ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного сп`яніння. З пояснень потерпілого ОСОБА_1 , наведених слідчим у постанові, вбачається, що близько 22 год він рухався через залізничні колії в районі Семи вітрів в м. Конотоп, за розташуванням СТО; під часу руху перечепився, впав на колію і втратив свідомість; що відбувалося потім не пам`ятає; прийшов до свідомості в лікарні.

Згідно з довідкою Конотопської ЦРЛ від 22 квітня 2020 року № 307 ОСОБА_1 на психіатричному обліку не перебував, за психіатричною допомогою останні 5 років не звертався (а. с. 22).

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 3066 вбачається, що ОСОБА_1 , 1996 року народження, був госпіталізований до лікарні, де перебував з 22 липня 2019 року по 28 жовтня 2019 року із діагнозом «Травматична ампутація обох гомілок на рівні в/3. Алкогольне сп`яніння». Травма 22 липня 2019 року близько 23-00 год (потрапив під потяг). З 22 липня 2019 року по 30 липня 2019 року ОСОБА_1 перебував у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії (реанімації), після чого був переведений в травматологічне відділення, стаціонарне лікування припинено 28 жовтня 2019 року. 23 липня 2019 року проведена операція в/в наркоз ПХО ран з формуванням куксів обох гомілок (а. с. 20-21).

На підтвердження придбання лікарських засобів та медичних виробів позивачем надано квитанції з аптек на загальну суму 4250 грн 97 коп. у період стаціонарного лікування з 22 липня 2019 року по 30 липня 2019 року (а. с. 25-27).

Придбання призначених лікарями Конотопської ЦРЛ лікарських засобів та медичних виробів підтверджується фіскальними чеками: аптеки № 2 ТОВ «Компанія «Фарм-Союз» від 23 липня 2019 року на суму 739,47 грн, аптеки № 20 ТОВ «Ультраспецмонтаж» від 28 липня 2019 року на суму 495,00 грн, від 29 липня 2019 року на суму 550 грн (а. с. 25), аптеки № 1 ТОВ «Ескулап» від 05 серпня 2019 року на суму 85 грн, від 30 липня 2019 року на суму 260 грн, від 26 липня 2019 року на суму 279,00 грн, від 04 вересня 2019 року на суму 49 грн, аптеки № 13 ТОВ «Компанія «Фарм-Союз» від 07 серпня 2019 року на суму 15 грн, від 11 серпня 2019 року на суму 71,20 грн (а. с. 26), аптеки № 1 ТОВ «Ескулап» від 27 липня 2019 року на суму 715,60 грн, від 28 липня 2019 року на суму 96 грн, від 29 липня 2019 року на суму 96 грн, аптеки «АВС-ФАРМ» від 29 липня 2019 року на суму 74,40 грн, аптеки № 13 ТОВ «Компанія «Фарм-Союз» від 12 серпня 2019 року на суму 94,22 грн, чек аптеки № 20 від 29 серпня 2019 року на суму 24 грн (а. с. 27).

Суд встановив, що травмуванню ОСОБА_1 сприяла його груба необережності, а саме порушення потерпілим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України та його перебування в стані алкогольного сп`яніння, що встановлено висновком судової залізнично-транспортної експертизи № 5394/5395/5396 від 20.10.2019 року. Так, відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.20 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року №54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв`язку; при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід; пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів; знаходитись на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння.

З наявністю в діях потерпілого грубої необережності погодився і відповідач у письмовому відзиві на позов (а. с. 58).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22 ЦК України)

Збитками є, зокрема витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із п.1 ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. (ч.3 ст. 23 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.

Відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (ч. 3 ст. 1193 ЦК України)

Згідно із ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому, зокрема додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Пунктом 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів правильно встановлено, що потерпілий ОСОБА_1 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, переходив залізничну колію у невстановленому місці, що свідчить саме про грубу необережність в діях потерпілого. Встановивши вказану обставину, суд першої інстанції обґрунтовано застосував норми ч. 2 ст. 1193 ЦК України та зменшив розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача. Визначений судом розмір моральної шкоди відповідає обставинам справи, а також принципам розумності, виваженості і справедливості.

Наявність непереборної сили чи умислу потерпілого ОСОБА_1 при розгляді справи судом першої інстанції не встановлено. Належних та достовірних доказів на підтвердження вказаної обставини відповідачем також не надано.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутність вини працівників АТ «Українська залізниця» не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачу шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, оскільки АТ «Українська залізниця» як особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивачем підтверджено належними доказами витрати на лікування в сумі 3863 грн 12 коп. Крім того, при обрахуванні витрат на лікування в суму відшкодування суд правильно не врахував частину чеків, з яких через їх низьку якість неможливо встановити назву ліків та їх вартість.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення на користь позивача шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, у зв`язку з наявністю в діях потерпілого ОСОБА_1 умислу, оскільки з встановлених у справі обставин вбачається, що шкода заподіяна позивачу у зв`язку з його грубою необережністю, водночас жодних доказів його усвідомленого бажання заподіяти шкоду матеріали справи не містять.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди, оскільки сам факт спричинення ушкодження здоров`я та встановлення групи інвалідності є безумовним свідченням глибини та тривалості його моральних страждань.

Відтак за встановлених обставин справи та вимог закону колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 травня 2022 року.

Головуючий - Т. А. Левченко

Судді: В. І. Криворотенко

О. І. Собина