_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/1081/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2022 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Гниличенко М.В.

за участю секретаря судового засідання Намазової К.М., Тіщенка О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про усунення перешкод шляхом виселення, суд -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, в якій позивач просить скасувати реєстрацію відповідача ОСОБА_2 у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

12.01.2021 року до Київського районного суду м.Одеси надійшла заява позивача про зміну предмета позову у порядку ч.3 ст.49 ЦПК України, якою позивач просить усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні ним права власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла./а.с.200/.

Позовну заяву мотивовано тим, що позивач з 2002 року та по теперішній час є одноосібним власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 26.02.2002 року. У квітні 2008 року відповідачка разом з позивачем, який був на той час неповнолітнім, зареєструвались у вказаній квартирі. Позивач вважає реєстрацію відповідачки незаконною, зазначає, що між ним та матір`ю почались неприємні стосунки, коли йому виповнилось 14 років, відповідачка не є членом його сім`ї, спільне господарство не ведуть, сумісне проживання є неможливим, відповідачка перешкоджає у повному обсязі користуватись його власністю спірною квартирою, неодноразово відповідач викликала поліцію з різних побутових питань, аж до вирішення питання про притягнення його до адміністративної відповідальності, тому просить уточнені позовні вимоги задовольнити, усунути перешкоди позивачу у здійсненні ним права власності квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказану цивільну справу 01.12.2020 року передано судді Гниличенко М.В.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 09.12.2020 року провадження по справі відкрито у порядку загального позовного провадження. Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи за відсутності учасника процесу.

Відповідачем ОСОБА_2 було подано відзив на позовну заяву, яким просила відмовити у задоволенні позову./а.с.159/.

16.02.2021 року до Київського районного суду м.Одеси надійшла письмова заява Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, в якій просять залучити Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, мотивуючи тим, що механізм реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання, передбачений Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 207, зокрема з 04.04.2016 р. органам місцевого самоврядування надано повноваження щодо реєстрації місця проживання та зняття з реєстрації місця проживання особи.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 16.02.2021 року було залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином, завчасно, у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Осьмінін С.Д. до судового засідання не з`явились, належним чином повідомлялись, через канцелярію суду надали письмову заяву, якою позовні вимоги підтримали, просили задовольнити та справу розглянути за їх відсутністю.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась, через канцелярію суду надала письмову заяву, якою позовні вимоги не визнала, просила відмовити та справу розглянути за відсутності її та представника.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради Дмітрієва О.А. до судового засідання не з`явились, належним чином повідомлялись, письмовою заявою просили суд розглянути справу за їх відсутністю, в усіх питаннях покладаються на розсуд суду.

Суд вважає, що неявка учасників процесу, належним чином сповіщених, не перешкоджає розгляду справи, оскільки докази, які є в матеріалах справи є повними та достатніми для розгляду справи по суті.

Суд, дослідивши матеріали даної справи, приходить до наступного.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідним сином відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з яким відповідачка проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу. На протязі тривалого часу відносини між сином та матір`ю склались дуже неприємні, внаслідок чого останнім часом відповідач неодноразово зверталась з заявами до поліції.

На підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській товарній біржі № 1024 від 08.12.1993 року, батьком позивача - ОСОБА_3 , було придбано чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

26.02.2002 року на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 подарував вищевказану квартиру сину ОСОБА_1 , позивачу по справі.

19.06.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. було надано ОСОБА_1 дублікат договору дарування від 26.02.2002 року замість втраченого./а.с.10/.

З 04.04.2008 року у вказаній квартирі своє місце проживання зареєстрували сторони по справі.

У відзиву на позов відповідачка зазначає, що відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вона 04.04.2008 року звернулась до ВГІРФО Київського РВ Одеського МУ ГУМВС в Одеській області з письмовою заявою щодо реєстрації її разом з сином, позивачем по справі. До заяви було подано її паспорт, свідоцтво про народження сина, договір купівлі-продажу спірної квартири та довідку про реєстрацію цього договору в МБТІ, квитанцію про сплату адміністративного збору. Також, незважаючи на те, що надання інших документів, чим ті, що передбачені вищевказаною нормою названого Закону, останній не вимагає, однак на вимогу органу реєстрації також було надано довідки, що син ні за її, ні за батька місцем реєстрації не проживав та не проживає. На підставі наданих відповідачем документів органом реєстрації 04.04.2008 року було проведено реєстрацію сторін у спірній квартирі.

Суд звертає увагу, що у подальшому позивачем на власний розсуд було змінено первісні позовні вимоги про скасування реєстрації ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 на позовні вимоги щодо усунення перешкод ОСОБА_1 у здійсненні ним права власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла, які є предметом спору та розгляду по даній справі.

Судом встановлено, що в матеріалах справи є постанови Київського районного суду м.Одеси про розгляд адміністративних матеріалів за зверненням ОСОБА_2 щодо конфліктів та здійснення домашнього насильства з боку позивача відносно неї, а також матеріали з приводу конфлікту з дівчиною позивача, що підтверджують існування неприємних стосунків між сторонами по справі /а.с.24-47/.

Із пояснень позивача вбачається, що він проживав разом з матір`ю у спірній квартирі, частково проживав у бабусі, з батьком дуже рідко бачився, хоча матеріально батько допомагав, останні 2 роки батько проживав у м.Києві та ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Із письмових пояснень позивача, наданих інспектору поліції 30.07.2020 року вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 позивач проживає тривалий період часу разом з матір`ю ОСОБА_2 /а.с.32/.

Таким чином, судом встановлено та не оспорюється сторонами, факт постійного проживання та реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі АДРЕСА_2 , власником якої є позивач ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК Української РСР).

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК Української РСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, застосовані на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші у квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню у квартирі або житловому будинку.

Проте, судом не встановлено та належними доказами не підтверджено, що відповідач вчиняла дії, які визначено у ст.116 ЖК Української РСР.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що відповідач вселилась до спірної квартири на законних підставах, зареєстрована та постійно проживає у квартирі, зберігає право користування нею як колишній член сім`ї власника.

Позивачем не доведено наявності у відповідачки іншого житла, а також незаконності її проживання у спірній квартирі, будь-яких інших законних підстав для виселення відповідачки суду не доведено.

Також, встановлено, що між сторонами існує тривалий конфлікт, який у січні 2021 року погіршився через те, що позивач почав зустрічатися та проживати у квартирі з дівчиною, яка на думку відповідачки виявляла до неї неповагу, ображала та на зауваження не реагувала.

Разом з тим, при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені сторонами в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Із пояснень позивача вбачається, що між сторонами склався порядок користування спірною квартирою, зокрема позивач користується житловою кімнатою 10-12 кв.м., з облаштуванням дверного замка, а відповідачка користується житловою кімнатою 16-17 кв.м., в інших двох кімнатах ніхто не проживає, знаходяться старі речі.

Суд враховує той факт, що в процесі розгляду справи сторони неодноразово намагались вирішити питання у порядку досудового врегулювання шляхом сплати позивачем на користь відповідача грошової компенсації, тим самим позивач фактично визнавав право на проживання відповідачки, однак сторонами не було укладено мирову угоду, проте між сторонами на протязі тривалого часу склався порядок користування чотирикімнатною квартирою.

Суд вважає, що з долучених до матеріалів справ постанов вбачається, що саме позивач притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, але у подальшому судом провадження було закрито. Факти притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 відсутні, тобто не підтверджено фактів порушення правил співжиття з боку відповідачки, систематичного руйнування чи псування житлового приміщення або використання його не за призначенням, суд вважає, що поведінка сторін є типовою для них на протязі тривалого часу, однак це не доводить неможливість проживання сторін у спірній квартирі, та конфлікт не має відношення саме до користування спірним житловим приміщенням, а фактично має психологічний характер взаємовідносин матері, сина та його дівчини. Вказаний факт підтверджено і поясненнями позивача у судовому засіданні про те, що він без перешкод проживає у спірній квартирі, але коли приходить його дівчина, відразу виникають скандали та непорозуміння між сторонами.

Тому, на думку суду, позивачем не доведено необхідність і пропорційність такого крайнього заходу втручання у права особи як виселення відповідачки зі спірної квартири, в якій вона тривалий час проживає, зареєстрована та іншого житла не має.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 109, 116, 156, 157 ЖК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89,141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про усунення перешкод шляхом виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 18.04.2022 року.

Суддя Гниличенко М. В.