№ 207/4983/21
№ 2/207/438/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Подобєд О.К.

при секретарі Пильовій І.О.

Представник позивача ОСОБА_1 .

Представник відповідача ОСОБА_2 .

Представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам`янське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Територіальної громади міста Камянське в особі Камянської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року позивачка ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 , Територіальної громади міста Камянське в особі Камянської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власницею Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору №1310 від 14.08.1997 року купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на товарній біржі. Починаючи з 2000 року і по теперішній час постійно проживає в ньому, добросовісно та відкрито володіє Ѕ частиною будинку. Сторони договору не посвідчували його нотаріально, так як на той час законодавство допускало укладення таких договорів на товарній біржі. Згідно домовленості сторін ОСОБА_6 , будучи самотнім похилим чоловіком, продовжував мешкати у будинку, а вона за ним доглядала до його смерті. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 після нього спадщину ніхто не приймав. Житловий будинок поділений на дві частини, співвласником іншої частини будинку є ОСОБА_5 , яка не заперечує її право власності. З урахуванням викладеного, просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку за набувальною давністю.

Представник позивачки ОСОБА_4 адвокат Редько С.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_7 - адвокат Донець В.В. у судовому засіданні пояснив, що його підзахисна ОСОБА_5 є власницею Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 20.11.2001року посвідченого Дербіною Р.Є., приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу. Підтвердив, що ОСОБА_4 , на час набуття права власності ОСОБА_5 , уже мешкала у своїй частині будинку, як його власниця, і її всі сусіди сприймають саме як власницю. За період співмешкання між сторонами склалися добросусідські відносини, а тому у задоволенні позову не заперечував.

Представник Територіальної громади міста Кам`янське в особі Кам`янської міської ради Черкашина Д.М. підтримала відзив на позовну заяву, просила у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Щодо обставин справи не навела порушення прав територіальної громади міста з боку ОСОБА_4 , заперечуючи виключно на підставі обрання позивачкою неналежного способу захисту своїх прав, не заперечуючи щодо суті спору.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Заслухавши учасників судового розгляду, з`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлені наступні обставини.

Право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 22.03.1957 р. видане Виконавчим комітетом Дніпродзержинської міської ради. Згідно довідки ОКП «Дніпродзержинське БТІ» вих. №823 від 12.08.2021, саме право власності на Ѕ частину даного житлового будинку зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське БТІ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 30.07.1998 р.

Згідно інформації наданої Першою Кам?янською державною нотаріальною конторою вих.194/01-16 від 03.02.2022 після померлого ОСОБА_6 спадкова справа не заводилася.

14.08.1997 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у Дніпродзержинській філії Придніпровської товарної біржі було укладено договір №1310 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Договір не було нотаріально посвідчено, право власності не зареєтровано в установленому законом порядку.

В матеріалах справи відсутні докази, що у спірного майна на час розгляду справи є титульний власник.

ОСОБА_4 з 2000-го року почала мешкати за даною адресою, факт проживання позивачкою за адресою спірного будинку підтверджується Актом №11/1/1 від 26.01.2021 р. про підтвердження факту проживання особи, складений головою квартального комітету №1 Південного району Яловою Л.А. та підтверджений сусідами.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Дія актів цивільного законодавства в часі регламентована ст. 5 ЦК України.

Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, на час укладання між сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна нерухомого майна від 14.08.1997 року діяв Цивільний кодекс Української Радянської соціалістичної Республіки, в редакції 1963 року (надалі ЦК УРСР).

Згідно ст.153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами ст. 128 ЦК УРСР передбачено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей.

Згідно ст. 227 ЦК УРСР (чинної на момент укладення біржової угоди), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Таким чином, право власності повинно бути зареєстровано у встановленому порядку законом після укладання договору.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 нього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У відповідності до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Таким чином, угоди, що зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст.40 Закону України «Про нотаріат», перелік яких є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови)

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих таперехідних положень ЦК про те, що правила статті 34 4ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови)

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови)

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови)

З наведеного та з огляду на матеріали справи суд приходить до висновку, що позивачка більше 10 років відкрито, добросовісно, безперервно володіє вищевказаним нерухомим майном, а тому набула право власності за набувальною давністю за вищевказаною адресою.

Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору суд вважає за можливе покласти на позивача так як відсутня вина відповідача у виникненні даного спору.

Керуючисьст.ст.76, 81, 200, 206, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, та ст.ст.16, 328, 344 ЦК України,суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Територіальної громади міста Камянське в особі Камянської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності за набувальною давністю задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності на Ѕ частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа: 33.8 (тридцять три цілих вісім десятих) метрів квадратних, житлова площа: 11.3 (одинадцять цілих три десятих) метрів квадратних, допоміжна (підсобна) площа: 22.5 (двадцять дві цілих п`ять десятих) метрів квадратних, у порядку набувальної давності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Подобєд О.К.