ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/476/22Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Вініченка Б.Б., Фетісової Т.Л.,
за участю секретаряЧуйко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Макеєва Валерія Федоровича на заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року адвокат Макеєв В.Ф., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що шлюб між сторонами розірвано 10.12.2016, однак місце проживання відповідача досі зареєстровано за адресою будинку, що належить позивачці. З травня 2010 року відповідач в ньому не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих його речей в будинку немає.

Тому позивачка змушена нести додаткові витрати, пов`язані з надлишковою оплатою комунальних послуг.

У позові заявлено вимогу про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме 27/100 частин будинку АДРЕСА_1 , що належать позивачці.

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Таке рішення суд мотивував тим, що 27/100 частин будинку АДРЕСА_1 були придбані позивачкою в період шлюбу, а саме 04.04.2005. Тому в силу ст. 60 СК України це майно вважається спільним сумісним, що виключає можливість визнання відповідача, співвласника такого майна, таким, що втратив право користування цим майном.

Заочне рішення оскаржено в апеляційному порядку позивачкою, яка вважає його незаконним, необґрунтованим, так як суд не встановив усі обставини, що мають значення у справі.

Зокрема, в апеляційній скарзі вказано, що суд не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року (справа №214/6174/15-ц), відповідно до якої сам факт перебування осіб у шлюбі не є підставою визнання його спільним майном.

Впродовж 12 років позивачка самостійно утримувала будинок, в якому проживала, здійснювала капітальний ремонт. За загальною практикою капітальний ремонт або переобладнання житла є значним перетворенням об`єкта нерухомості.

Позивачка стверджувала, що і не спростовано відповідачем, що на її особисті кошти було придбано нерухоме майно, та виключно на неї було покладено тягар його утримання протягом більше ніж 10 років, тобто періоду, за який апріорі здійснюється ремонт домоволодіння.

Апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи встановлено такі обставини.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.12.2010 розірвано шлюб, укладений 16.01.1999 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 8).

Відповідно до договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 04.04.2005 ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 , яка діяла від імені малолітнього ОСОБА_4 27/100 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 6). Право власності на вказану частку у будинку зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 7).

Відповідно до Витягу із Домової книги житлового будинку, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано 4 особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Актами опитування сусідів від 17.04.2015 та 16.08.2019 встановлено, що ОСОБА_2 не проживає за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 з травня 2010 (а.с. 11-12).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із презумпції спільності майна, придбаного у шлюбі, неспростування цієї презумпції є підставою для відмови у позові.

В апеляційній скарзі, заперечуючи проти таких доводів, представник позивачки наводить аргументи на спростування презумпції спільного майна подружжя та посилається на те, що позивачка за власні кошти придбала нерухоме майно. Доказів протилежного від відповідача не отримано. Крім того більше десяти років вона проживає сама з донькою, проводила капітальний ремонт, що призвело до збільшення вартості майна, сама несе тягар утримання домоволодіння.

На підставі викладеного, апелянт вважає, що не спірне домоволодіння не поширюється режим спільного майна подружжя.

Оцінюючи такі аргументи, виходячи з доказів, наданих позивачкою, колегія суддів вважає їх безпідставними, а висновки суду правильними та законними, за таких міркувань.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме 27/100 частин будинку АДРЕСА_1 , яку вона придбала під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Оскільки спірна квартира набута сторонами у власність за час шлюбу і судове рішення про визнання цього майна особистою власністю одного з подружжя відсутнє, ОСОБА_2 як співвласник у силу закону має право користуватися цим майном.

Враховуючи викладене, правильними є висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житлом.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, на спростування режиму спільної сумісної власності щодо 27/100 частин будинку АДРЕСА_1 , колегія суддів визнає непереконливими за відсутності в матеріалах справи достатніх доказів, які б підтверджували факт придбання майна за кошти позивачки.

Доводи, що стосуються одноосібного утримання позивачкою житлового приміщення більше 10 років, не є підтвердженням відсутності у відповідача права у спільній сумісній власності подружжя.

З врахування таких висновків колегії суддів необґрунтованим є і посилання у позові на ст. 116, 150, 156, 157 та 162 ЖК України, як підставу для задоволення позову.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові. При цьому, всупереч доводам апелянта, в оскаржуваному заочному рішення не встановлено ознак надмірного формалізму. У позові відмовлено за його недоведеністю.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Макеєва Валерія Федоровича залишити без задоволення.

Заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтями 389, 390 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2022 року.

Судді