КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/4445/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що з 05.12.2001 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який 07.10.2015 року на підставі рішення суду було розірвано.

За час шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, сторони 27.10.2006 року придбали спірну квартиру.

Спірна квартира на праві власності зареєстрована за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 27.10.2006 року.

Крім того, посилається на те, що згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Оскільки спірну квартиру було придбано позивачем та відповідачем 27.10.2006 року в період шлюбу, то відповідно до ст. 22 КпШС України, вказана квартира є спільною сумісною власністю.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду 20 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що після розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем була досягнута усна домовленість про те, що спірну квартиру вони продають, кошти від продажу квартири будуть поділені порівну в порядку поділу спільного сумісного майна позасудовим шляхом у зв`язку з чим позивач до літа 2020 року з даним позовом до суду не зверталась та продовжувала проживати в спірній квартирі до червня 2020 року разом з відповідачем та дітьми незважаючи на розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем.

Крім того, посилається на те, що спірну квартиру позивач та відповідач придбали в шлюбі за спільні сумісні кошти подружжя.

Посилається на те, що відповідачем не надано письмових документів які б свідчили про те, що спірна квартира була приватизована саме відповідачем в порядку ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та є його особистою приватною власністю.

11 лютого 2022 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні 06 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, представник відповідача ОСОБА_5 в клопотанні від 29 серпня 2022 року просив відкласти судове засідання на іншу дату.

В судовому засіданні 22 листопада 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустила строк позовної давності та не надала суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 05.12.2001 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 уклали шлюб (а.с.3).

РішеннямСвятошинського районного суду м. Києва від 07.10.2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.4).

Під час шлюбу позивачем та відповідачем за спільні сумісні кошти подружжя була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що спірна квартира на праві власності зареєстрована за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 27.10.2006 року (а.с.5).

В спірній квартирі проживає відповідач та їх спільні з позивачем діти, неповнолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які перебувають на утриманні відповідача.

15.12.2020 року між сторонами було укладено договір про місце проживання дитини та сплати аліментів позивачем на користь відповідача на утримання неповнолітнього сина. (а.с. 57-58).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тобто, у справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами відповідно до приписів статей 76-81 ЦПК України відповідач не довів , що спірна квартира придбана за його особисті кошти.

Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст.70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

(Постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Апеляційним судом встановлено, що після розірванню шлюбу сторони проживали разом та між ними була досягнута усна домовленість про те, що спірну квартиру сторони продають, кошти від продажу квартири будуть поділені порівну в порядку поділу спільного сумісного майна позасудовим шляхом.

16 червня 2020 року відповідач вчинив сварку з позивачем, погрожував психологічно позивачу та зазначив, що не буде більше дотримуватись усної домовленості щодо продажу квартири та поділу коштів між позивачем та відповідачем в порядку поділу спільного майна подружжя позасудовим шляхом та вигнав позивача з квартири.

Крім того, постановою Святошинського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року ОСОБА_2 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, згідно з якою ОСОБА_2 визнав свою вину у вчиненні даного правопорушення.

Тобто, порушення права позивача на спірну квартиру відбулося в червні 2020 року, та з цього часу позивач дізналась про порушення свого права власності.

З позовом до суду позивач звернулась 24 липня 2020 року, тобто у межах строку позовної давності.

Вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя.

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17.

Тобто, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя з підстав пропуску строку позовної давності дійшов необгрунтованого висновку, оскільки строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з червня 2020 року.

Крім того, судом першої інстанції навіть не вказано з якого часу суд рахував позовну давність.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася лише у червні 2020 року, з позовом до суду звернулась 24 липня 2020 року, тобто в межах строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що судом неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та наявним в ній доказам, порушено норми процесуального та матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року - скасувати, постановити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальна площа 50,6 кв.м, житлова площа 29,9 кв.м.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді