П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2022року м. Київ

Справа №754/16388/19

Провадження № 22-ц/824/18498/2021

Резолютивна частина постанови оголошена 08 грудня 2022 року

Повний текст постанови складено 12 грудня 2022 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Онопрієнко К.С.

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - Коновал Наталії Вікторівни та представника ОСОБА_2 - Кир?ян Дар?ї Ігорівни на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

05 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 15 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., за реєстровим № 22.

Згідно умов договору ОСОБА_2 отримала у позику грошові кошти в сумі

1 793 000,00 грн, що на день укладення договору за комерційним курсом

ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» становило 220 000,00 доларів США на строк до 15 травня 2013 року. На укладення даного договору ОСОБА_3 було надано згоду, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. 15 січня 2013 року за реєстровим № 21.

Договором було встановлено графік повернення позики узгоджений сторонами, а саме:

до 15 лютого 2013 року - 20 000,00 доларів США;

до 15 березня 2013 року - 20 000,00 доларів США;

до 15 квітня 2013 року - 80 000,00 доларів США;

до 15 травня 2013 року - 100 000,00 доларів США.

ОСОБА_1 свої зобов`язання позикодавця виконав у повному обсязі, надав ОСОБА_2 у позику кошти в сумі 220 000,00 доларів США. ОСОБА_2 порушила умови договору, взяті на себе зобов`язання не виконала, борг не повернула.

06 серпня 2014 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., за реєстровим № 1601, згідно умов якого сторони домовились, що позика надається без нарахування відсотків до 15 травня 2015 року (пункт 2 договору про внесення змін від 06 серпня 2014 року).

26 серпня 2015 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., за реєстровим № 1502, згідно умов якого сторони домовились, що позика надається без нарахування відсотків до 15 листопада 2016 року (пункт 2 договору про внесення змін від 26 серпня 2015 року).

Термін виконання зобов`язань за договором позики настав 16 листопада 2016 року, проте ОСОБА_2 до теперішнього часу кошти не повернула.

Позивач зазначав, що відповідачі на час підписання договору позики, так і на даний час перебувають в зареєстрованому шлюбі, кошти отримані у позику вони набули у спільну сумісну власність та в інтересах сім`ї, отже є солідарними боржниками.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України сторони визначили в договорі позики (пункт 3), що сума коштів, яка підлягає поверненню повинна становити еквівалент 220 000,00 доларів США за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на день повернення.

Станом на 06 листопада 2019 року (день подачі позовної заяви) курс продажу долара США, встановлений ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» становив 24,85 грн за 1 долар США, сума заборгованості становить 5 467 000,00 грн.

Позивач також зазначав, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, відповідачі повинні сплатити 3% річних за період затримки сплати боргу з 16 листопада 2016 року по 06 листопада 2019 року в розмірі 488 435,19 грн.

Отже враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно суму боргу та 3% річних в розмірі 5 955 435,19 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Вирішено розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні. Призначено підготовче судове засідання по справі.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики - задоволено.

Зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики до набрання законної сили рішенням суду у справі № 755/13795/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики та іпотечного договору недійсними.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року поновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Призначено підготовче судове засідання по справ.

Аргументи сторони відповідача

24 травня 2021 року представник ОСОБА_2 - Кир?ян Д. І. подала до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Заява мотивована тим, що сторонами було узгоджено повернення коштів частинами. Останній платіж повинен був бути здійснений 15 травня 2013 року, який жодною додатковою угодою не змінювався. Частиною п?ятою статті 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Таким чином останнім днем звернення до суду щодо виконання грошових зобов?язань за даним договором є 15 травня 2016 року, з даним позовом позивач звернувся 05 листопада 2019 року, а відтак пропустив строк позовної давності.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позикизадоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 2 265 653,60 грн, що еквівалентно

86 800,00 доларів США та 3 % річних від простроченої суми за період з 16 листопада

2016 року по 08 листопада 2021 року у розмірі 338 730,73 грн та понесені по справі судові витрати пропорційно задоволеній частині позовних вимог в розмірі 4 200,27 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 в повному обсязі не виконала умови договору позики, позичені кошти в повному обсязі не повернула, а тому наявні правові підстави для стягнення в судовому порядку солідарно з відповідачів заборгованості за договором позики в розмірі 2 265 653,60 грн, що еквівалентно 86 800,00 доларів США та

3 % річних, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, в розмірі 338 730,73 грн за період з 16 листопада 2016 року по 08 листопада 2021 року.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційних скарг

15грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - Коновал Н. В. через засоби поштового зв?язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить змінити рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, посвідченим 15 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. за реєстровим № 22 задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - Коновал Н. В. мотивована тим, що твердження сторони відповідача про повернення позивачу коштів в розмірі

133 200,00 доларів США не відповідає дійсним обставинам справи та не підтверджено належними доказами, взагалі ніякими доказами. Заявник вказує, що вказані кошти були отримані позивачем в якості компенсації за порушення строків повернення позики, що відповідає приписам частини третьої статті 206 ЦК України, на що судом не було звернуто увагу. Крім того, заявник зазначає, що укладаючи договори про внесення змін до договору позики, сторони не вносили зміни до суми позики, що свідчить про те, що кошти в сумі 133 200,00 доларів США не були зараховані на погашення тіла кредиту (основного боргу). 3 % річних є похідними від суми основного боргу.

22 грудня 2021 року представник ОСОБА_2 - Кир?ян Д. І. через засоби поштового зв?язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким змінити суму основного боргу за договором позики від 15 січня 2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М за реєстровим № 22, а в задоволенні інших позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - Кир?ян Д. І. мотивована тим, що судом першої інстанції не правильно визначено суму боргу, яка підлягає поверненню, оскільки за пунктом 1 договору позики позичальник позичив у позикодавця грошові кошти в сумі 1 793 000,00 грн. Вказана сума і має братися за основу при визначені суми боргу.

Матеріали справи не містять підтвердження, що позивач звертався із вимогою до відповідача про повернення боргу, що давало б підстави стверджувати про настання строку виконання зобов?язання зі сплати 3 % річних, який відраховується з моменту пред?явленням кредитором вимоги.

Заявник вказує, сторонами було узгоджено повернення коштів частинами. Останній платіж повинен був бути здійснений 15 травня 2013 року, який жодною додатковою угодою не змінювався. Частиною п?ятою статті 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Таким чином останнім днем звернення до суду щодо виконання грошових зобов?язань за даним договором є 15 травня 2016 року, з даним позовом позивач звернувся 05 листопада 2019 року, а відтак пропустив строк позовної давності. Про вказане сторона відповідача звертала увагу у заяві про застосування строків позовної давності, яке залишилось не розглянуте судом першої інстанції

Рух апеляційних скарг та матеріалів справи

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 17 грудня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Коновал Н. В. передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року витребувано з Деснянського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 754/16388/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 24 грудня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Кир?ян Д. І. передано судді-доповідачу.

24 січня 2022 року матеріали цивільної справи № 754/16388/19 надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 січня 2022 року клопотання представника ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року - задоволено та поновлено його.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Кир`ян Д. І., на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року залишено без руху, та встановлено строк для усунення недоліків, викладених у мотивувальній частині ухвали, протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Заявнику необхідно доплатити судовий збір за подання апеляційної скарги.

09 лютого 2022 року до Київського апеляційного суду від представника

ОСОБА_2 - Кир?ян Д. І. на виконання вимог ухвали суду надійшла заява, до якої додано квитанція про сплату судового збору в розмірі, визначеному судом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Коновал Н. В., на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом

Кир`ян Д. І., на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада

2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

Доводи інших учасників справи

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Позиція Київського апеляційного суду

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Коновал Н.В. підтримала доводи своєї апеляційної скарги та заперечувала проти доводів апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кир`ян Д.І.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кир`ян Д.І. підтримала доводи своєї апеляційної скарги та заперечувала проти доводів апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Коновал Н.В.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що 15 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., за реєстровим № 22.

Згідно умов договору позики ОСОБА_2 отримала у позику грошові кошти в сумі 1 793 000,00 грн, що на день укладення договору за комерційним курсом

ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» становило 220 000,00 доларів США на строк до 15 травня 2013 року.

На укладення договору позики ОСОБА_3 було надано згоду, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. 15 січня 2013 року за реєстровим № 21.

Договором було встановлено графік повернення позики узгоджений сторонами, а саме:

до 15 лютого 2013 року - 20 000,00 доларів США;

до 15 березня 2013 року - 20 000,00 доларів США;

до 15 квітня 2013 року - 80 000,00 доларів США;

до 15 травня 2013 року - 100 000,00 доларів США.

06 серпня 2014 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М., за реєстровим № 1601, згідно умов якого сторони домовились, що позика надається без нарахування відсотків до 15 травня 2015 року (пункт 2 договору про внесення змін від 06 серпня 2014 року).

26 серпня 2015 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М., за реєстровим № 1502, згідно умов якого сторони домовились, що позика надається без нарахування відсотків до 15 листопада 2016 року (пункт 2 договору про внесення змін від 26 серпня 2015 року).

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі повернули позивачу частину коштів в розмірі 133 200,00 доларів США.

Факт отримання даних коштів позивачем не оспорюється, однак він наголошує на тому, що дані кошти він отримав як компенсацію штрафних санкцій за порушення умов договору щодо строків повернення коштів.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, представник ОСОБА_2 -

Кир?ян Д. І. подала до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року у справі № 755/13795/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики та іпотечного договору недійсним відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на касаційне оскарження відмовлено.

Відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики та іпотечного договору недійсним.

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми матеріального права

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов таких висновків:

- між сторонами укладено договір позики в нотаріальному порядку;

- позивач свої зобов`язання позикодавця виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_2 у позику кошти в сумі 220 000,00 доларів США.

- відповідачі повернули позивачу частину коштів в розмірі 133 200,00 доларів США;

- термін виконання зобов`язань за договором позики настав 16 листопада 2016 року, проте ОСОБА_2 кошти в повному обсязі не повернула;

- сума не повернутих коштів за договором позики становить 86 800,00 доларів США, які за висновком суду підлягають стягненню з відповідачів солідарно в судовому порядку у зв?язкуіз неналежним виконанням взятих на себе зобов?язань зо договором позики;

- у зв?язку із простроченням виконанням зобов?язань за договором позики, суд вважав за можливе стягнути з відповідачів в солідарному порядку 3 % річних, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, за період з 16 листопада 2016 року (наступний день після закінчення терміну повернення коштів) по 08 листопада 2021 року (день ухвалення судового рішення.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком з таких підстав.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Положеннями частини першої статті 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі

№ 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі

№ 638/18231/15-ц.

Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Тобто виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказана правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 14 січня

2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18), від 26 лютого

2020 року у справі № 357/5634/18-ц (провадження № 61-11515св19) та від 05 листопада 2020 року у справі № 531/251/19 (провадження № 61-22966св19)

З матеріалів справив відомо, що за умовами договору позики від 15 січня

2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М., за реєстровим № 22, ОСОБА_2 отримала у позику грошові кошти в сумі 1 793 000,00 грн, що на день укладення договору за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» становило

220 000,00 доларів США на строк до 15 травня 2013 року.

Ураховуючи наведене та те, що кошти були отримані в гривнях, поверненню підлягає сума боргу саме у гривнях, за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, оскільки умови договору позики не містять іншого порядку її визначення.

Встановлено, що відповідачі повернули позивачу частину коштів в розмірі

133 200,00 доларів США, що підтверджується розписками (а. с. 27-48).

Згідно вказаних розписок ОСОБА_1 отримав в якості сплати за договором позики від ОСОБА_2 :

- 15 лютого 2013 року 5 000,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу,за офіційним курсом НБУ 7,99 доларів США, становить 39 950,00 грн;

- 12 березня 2013 року 5 000,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 7,99 доларів США, становить 39 950,00 грн;

- 17 квітня 2013 року 5 000,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 7,99 доларів США, становить 39 950,00 грн;

- 15 травня 2013 року 5 000,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 7,99 доларів США, становить 39 950,00 грн;

- 12 червня 2013 року 5 000,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 7,99 доларів США, становить 39 950,00 грн;

- 23 липня 2013 року 5 000,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 7,99 доларів США, становить 39 950,00 грн;

- 03 вересня 2013 року 5 000,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 7,99 доларів США, становить 39 950,00 грн;

- 18 листопада 2013 року 15 000,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 7,99 доларів США, становить 119 850,00 грн;

- 18 грудня 2013 року 5 000,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 7,99 доларів США, становить 39 950,00 грн;

- 17 лютого 2014 року 10 000,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 8,64 доларів США, становить 86 400,00 грн;

- 24 березня 2014 року 5 000,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 10,19 доларів США, становить 50 950,00 грн;

- 18 квітня 2014 року 4 500,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 11,22 доларів США, становить 50490,00 грн;

- 13 травня 2014 року 4 500,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 11,64 доларів США, становить 52 380,00 грн;

- 26 червня2014 року 4 500,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 11,89 доларів США, становить 53 505,00 грн;

- 14 липня 2014 року 4 500,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 11,69 доларів США, становить 52 605,00 грн;

- 17 вересня 2014 року 4 500,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 13,08 доларів США, становить 58 860,00 грн;

- 18 вересня 2014 року 4 500,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 13,42 доларів США, становить 60 390,00 грн;

- 29 жовтня 2014 року 4 500,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 12,95 доларів США, становить 58 275,00 грн;

- 12 січня 2015 року 9 000,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 15,75 доларів США, становить 141 750,00 грн;

- 20 березня 2015 року 9 000,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 23,19 доларів США, становить 208 710,00 грн;

- 14 травня 2015 року 4 500,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 20,57 доларів США, становить 92 565,00 грн;

- 15 листопада 2016 року 4 600,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 25,75 доларів США, становить 118 450,00 грн;

- 16 грудня 2016 року 4 600,00 доларів США, що еквівалентно на дату платежу, за офіційним курсом НБУ 26,29 доларів США, становить 120 934,00 грн.

Таким чином, загальна сума повернутих коштів за розписками, складеними ОСОБА_1 становить 1 645 714,00 грн.

Твердження позивача про те, що сторони додатково досягли згоди про зарахування повернутих коштів в якості компенсації за порушення строків повернення коштів, є безпідставними, оскільки жодних додаткових договорів зі сплати відсотків та штрафних санкцій між сторонами не укладалось та в нотаріальному порядку не посвідчувалось.

Таким чином сума неповернутих коштів за договором позики від 15 січня

2013 року становить 147 286,00 грн, яка підлягає стягненню у судовому порядку.

Щодо застосування строків позовної давності

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі

№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

З матеріалів справи відомо що згідно пункту 3 договору позики від 15 січня

2013 року позичальник зобов`язується до 15 травня 2013 року повернути позикодавцю грошові кошти в сумі, що на день повернення за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» буде складати 220 000 доларів США, наступними частинами:

- до 15 лютого 2013 року, повернути позикодавцю грошові кошти в сумі, що на день повернення за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» буде складати

20 000 доларів США;

- до 15 березня 2013 року, повернути позикодавцю грошові кошти в сумі, що на день повернення за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» буде складати

20 000 дол. США;

- до 15 квітня 2013 року, повернути позикодавцю грошові кошти в сумі, що на день повернення за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» буде складати

109 980 дол. США;

- до 15 травня 2013 року, повернути позикодавцю грошові кошти в сумі, що на день повернення за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» буде складати

109 980 доларів США.

Тобто сторони у договорі позики визначили черговість погашення заборгованості за договором позики.

06 серпня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З. М. посвідчено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року, відповідно до якого пункт 2 договору викладено в наступній редакції «Сторони домовилися, що позика надається без нарахування відсотків до 15 травня 2015 року».

26 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З. М. посвідчено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року, відповідно до якого пункт 2 договору викладено в наступній редакції «Сторони домовилися, що позика надається без нарахування відсотків до 15 листопада 2016 року».

Тобто договорами про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року, сторони встановили строк виконання зобов?язання, а саме до 15 листопада 2016 року.

Проте вказаними договорами сторони не змінювали черговість платежів, визначених договором позики у редакції від 15 січня 2013 року.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на підставі договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Разом із тим, статтею 264 ЦК України закріплені підстави переривання позовної давності. Зокрема, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі

№ 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові

від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах

від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц (провадження № 61-2501св18),

від 11 липня 2018 року у справі № 366/1088/16-ц (провадження № 61-17516св18) та

від 21 квітня 2021 року у справі № 211/5281/16-ц (провадження № 61-15522св19).

Апеляційним судом встановлено, що строк виконання зобов?язання за договором позики від 15 січня 2013 року, з урахуванням подальших змін та доповнень, сторонами визначено до 15 листопада 2016 року, останній день чергового платежу за договором позики є 15 травня 2013 року, відповідачем протягом 2013-216 років здійснювалось часткове виконання зобов?язань за договором позики, шляхом повернення (сплати) коштів в межах трирічного строку, останній платіж було здійснено 16 грудня 2016 року, з цим позовом ОСОБА_1 , звернувся 05 листопада 2019 року, тобто в межах трирічного строк позовної давності, встановленого законом.

Щодо нарахування 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Так частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення 3 % річних за прострочення виконання зобов?язання за договором позики.

Вирішуючи питання періоду, за який підлягає стягненню 3 % річних, Київський апеляційний суд враховує таке.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

У постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та

№ 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня

2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

За правилами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цій справі ОСОБА_1 пред`явив позов 05 листопада 2019 року.

ОСОБА_1 просив стягнути 3 % річних в розмірі 488 435,19 грн за період з

16 листопада 2016 року по 06 листопада 2019 року, тобто в межах строків позовної давності.

Розрахунок 3 % річних за прострочення повернення боргу:

період прострочення: 16 листопада 2016 року - 15 грудня 2016 року;

сума заборгованості - 268 220,00 грн;

кількість днів прострочення - 30;

сума 3 % річних = 268 220,00*3/100/36*30 = 659,55 грн.

Розрахунок 3 % річних за прострочення повернення вкладу:

період прострочення: 16 грудня 2016 року - 05 листопада 2019 року;

сума заборгованості по вкладу - 147 286,00 грн;

кількість днів прострочення - 1055;

сума 3 % річних = 147 286,00*3/100/366*16 + 147 286,00*3/100/365*365 + 147 286,00*3/100/365*365 + 147 286,00*3/100/365*309= 12 770,98 грн.

Таким чином 3 % річних за прострочення повернення боргу складає 13 430,53 грн.

З урахуванням того, що позивач просив стягнути з відповідачів 488 435,19 грн -

3 % річних за прострочення повернення боргу, а згідно розрахунку суду 3 % річних за прострочення повернення боргу (в межах заявленого періоду) становлять 13 430,53 грн то стягненню підлягає саме ця сума 3 % річних за прострочення повернення боргу.

Щодо солідарної відповідальності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.

Подібних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах: від 28 серпня 2019 року № 638/20603/16, від 03 травня 2018 року № 639/7335/15 та постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року в справі № 6-55цс13.

Встановлено, що ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 793 000,00 грн, що становить еквівалент 220 000,00 доларів США. При цьому у договорі позики не зазначено, на які цілі була отримана позика.

На час отримання коштів в позику та написання договору позики

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

При цьому, на час укладення договору позики від 15 січня 2013 року

ОСОБА_3 було надано згоду, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. 15 січня 2013 року за реєстровим № 21

Тлумачення частини четвертої статті 202, частини другої статті 626, статті 1046 ЦК України дозволяє стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові

від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

У постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року № 638/20603/16,

від 03 травня 2018 року № 639/7335/15, від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-цзроблено висновок про те, що «Перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї».

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, Київським апеляційним судом не встановлено, а матеріали справи не містять доказів, що кошти в розмірі 1 793 000,00 грн, що становить еквівалент 220 000,00 доларів США, одержані ОСОБА_2 за договором позики, використані в інтересах сім`ї. Тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_2 солідарної відповідальності.

Аналогічного застосування норм частини четвертої статті 65 СК України дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц (провадження

№ 61-1028св18).

Подібний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 04 грудня

2019 року у справі № 235/5555/16-ц (провадження № 61-28858св18).

Висновки за результатом розгляду апеляційних скарг

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, обставини справи встановлено не неповно, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначеннямнового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарг, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - Коновал Н. В. та часткове задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - Кир?ян Д. І. , скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову, судові витрати понесені ОСОБА_1 в розмірі

259,20 грн. підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

А судові витрати понесені ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги в розмірі 14 018,70 грн. підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Коновал Наталії Вікторівни залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Кир?ян Дар?ї Ігорівни задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 15 січня 2013 року в розмірі 160 716,53 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 )259,20 грн судового збору, понесеного позивачем за подання позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 )на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )14 018,70 грн судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна