ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4884/22 Справа № 175/3046/21 Головуючий у першій інстанції: Озерянська Ж. М. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора України, Національної поліції України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 28.11.2014 року щодо нього було складено та вручено обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000080 від 20.04.2014 року за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та направлено до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Відповідно до обвинувального акту від 26 лютого 2015 року, позивач обвинувачувався у тому, що 19 квітня 2014 року близько 20.30 години він, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-21099» державний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по автодорозі «Дніпропетровськ - Магдалинівка» зі сторони міста Підгородне у напрямку селища Спаське Новомосковського району Дніпропетровської області в правому ряді руху з включеним світлом фар зі швидкістю близько 60 км/годину; здійснюючи рух у вказаному напрямку, в районі е/о №61 автодороги «Дніпропетровськ - Магдалинівка» позивач втратив можливість контролювати рух свого автомобіля, виїхав на полосу зустрічного руху та допустив зіткнення із автомобілем «ВАЗ-217030-110-01» державний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався у зустрічному напрямку прямо з включеним світлом фар. Унаслідок зіткнення транспортних засобів пасажиру автомобіля «ВАЗ-217030-110-01» державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_3 спричинені тілесні ушкодження у вигляді рубців на обличчі, що є наслідками загоєння скальпованої рани та забійних ран, значних розмірів, помітних, значно виражених і самих по собі на протязі часу або під впливом нехірургічних методів лікування не зникають і суттєво не змінять своїх характеристик, тобто вони являються без хірургічного втручання невиправними. Ці тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких у зв`язку з тим, що потерпілий ОСОБА_4 вказує на рубці на його обличчі як невиправні і без хірургічного втручання не можуть зникнути, незважаючи на те, що він пройшов курс реабілітаційного лікування в СМСЧ-6. За версією органу досудового розслідування позивач, керуючи автомобілем, порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, і 10.1 Правил дорожнього руху України. Після ДТП позивача було госпіталізовано у реанімацію та проведено необхідні першочергові оперативні втручання. В подальшому були проведені оперативні втручання 14.05.2014 року та 22.05.2014 року. Відповідно до довідки №35 від 06.08.2014 року, йому було встановлено першу Б групу інвалідності з 06.08.2014 року, потім було встановлено третю групу інвалідності. У період лікування та реабілітації позивач перебував у вкрай складному матеріальному становищі, адже на лікування потребувалось значний обсяг коштів. Після третьої операції, батько позивача - ОСОБА_5 , потрапив у лікарню через стрес за стан сина і ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. ОСОБА_1 навіть не зміг попрощатися з батьком, лежавши в безпорадному стані в реанімації після операції. У цей складний для позивача час старший слідчий СВ РВ ГУВС України в Дніпропетровській області Маслак І.П. без будь-яких попереджень та незважаючи на прохання про допит в присутності адвоката, все ж таки без адвоката склав протокол допиту від 18.06.2014 року та зазначив, що ОСОБА_1 надав покази «В пути следования произошло ДТП, как произошло не помню». Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 09.10.2019 року було винесено виправдувальний вирок відносно ОСОБА_1 . Прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 було подано апеляцію на вирок суду, однак ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05.06.2020 року вищезазначений вирок суду залишено без змін. Прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 подано касаційну скаргу. Втім Постановою Верховного Суду України від 23.02.2021 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення. В судовому засіданні 23.02.2021 року прокурор Офісу Генеральної прокуратури не підтримав касаційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 та вказав, що скарга не відповідає дійсним обставинам справи та суди першої і апеляційної інстанцій дослідили всі обставини справи, прийнявши правомірне та законне рішення. На протязі 7 років він страждав від незаконного обвинувачення, в той же час, коли прокурор міг відмовитися від обвинувачення, але так і не зробив це. Неправомірні дії прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 зазначені в усіх рішеннях судів та дослідженні в постанові Верховного Суду України від 23.02.2021 року. Неправомірні дії старшого слідчого в Дніпровському відділі поліції ГУНП в Дніпропетровській області зазначені в усіх рішеннях судів та в постанові Верховного Суду України від 23.02.2021 року. Через неправомірні, злочинні дії слідчого, винуватця ДТП так і не було знайдено. А позивач увесь цей час приходив в засідання на костилях, ціпочку, залишився інвалідом, втратив автомобіль, бо він не піддається ремонту. Такими незаконними діями службові особи органів попереднього слідства, прокуратури порушили всі життєві плани, усталили спосіб життя та фактично забрали в позивача 7 років життя, адже він весь час тільки тим і займався, що доводив свою невинуватість. Це спричиняло душевні страждання та хвилювання. Лише після винесення рішення Верховним Судом 23.02.2021 року позивач вперше спав вночі, не прокидаючись. Також він не міг нічого дати своїй сім`ї, лише страждання. Всього під судом та досудовим слідством позивач перебував з 19.04.2014 року по 23.02.2021 рік (6 років 10 місяців), що становить (82 місяці х 6000,00 грн. мінімальна заробітна плата на 01.012021 року) 492000,00 грн. Це мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, але позивач залишився інвалідом назавжди. Йому потрібно робити операцію, яка коштує 150000,00 грн., а також проводити реабілітацію. А це означає, що він не зможе працювати 6 місяців, що становить з мінімальної заробітної плати 6000,00 грн, тобто 36000,00 грн. Окрім того, внаслідок бездіяльності та невиконання службових обов`язків не було знайдено винну особу в цьому ДТП та йому так ніхто не відшкодував вартість пошкодженого автомобіля, що відповідно до висновку експерта №2740 від 06.11.2014 року вартість ремонту автомобіля складає 81010,99 грн. Розмір моральної шкоди своїх страждань ОСОБА_1 оцінює в 1000000,00 грн. Тому позивач просив стягнути на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку, відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000000,00 грн. та стягнути з відповідачів судові витрати на правову допомогу у розмірі 39000,00 гривень.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 487500,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 24600,00 грн. витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом даної справи.

В апеляційній скарзі Дніпропетровська обласна прокуратура, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про зміну оскаржуваного рішення шляхом зменшення розміру відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди та скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення судових витрат з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у стягненні позивачу витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 212-220 т.1).

Офіс Генерального прокурора у своїй апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с. 226-237 т.1,1-9 т.2).

Також із апеляційною скаргою звернулось ГУ НП в Дніпропетровській області, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 32-36 т.2).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 19 квітня 2014 року близько 20-30 години відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «ВАЗ-21099», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та «ВАЗ-217030-110-01», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 (а.с. 39-48 т.1).

Внаслідок зіткнення транспортних засобів пасажиру автомобіля «ВАЗ-217030-110-01» державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку судово-медичного експерта №3132-е від 18 серпня 2014 року, спричинені тілесні ушкодження у вигляді рубців на обличчі, що є наслідками загоєння скальпованої рани та забійних ран, значних розмірів, помітних, значно виражених і самих по собі на протязі часу або під впливом нехірургічних методів лікування не зникають і суттєво не змінять своїх характеристик, тобто вони являються без хірургічного втручання невиправними (а.с. 39-48 т.1).

28 листопада 2014 року щодо ОСОБА_1 було складено та вручено обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000080 від 20 квітня 2014 року за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та направлено до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (а.с.16-17 т.1).

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2015 року №175/5286/14-к зазначений обвинувальний акт було повернуто прокурору Дніпропетровського району Дніпропетровської області для усунення недоліків (а.с.18-19 т.1).

В подальшому, 26 лютого 2015 року обвинувальний акт після усунення недоліків було знову направлено до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, згідного якого ОСОБА_1 керуючи автомобілем, порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, і 10.1 Правил дорожнього руху України, які встановлюють: - п.1.3 - «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»; - п.1.5 - «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; - п.10.1 - «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен впевнитись, що це буде безпечним та не створить перешкод чи небезпеки іншим учасникам руху» (а.с.20-21 т.1).

09 жовтня 2019 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було розглянуто кримінальне провадження №000080 від 20 квітня 2014 року та ухвалено вирок у справі №175/777/15, згідно з яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення; цивільні позови потерпілого ОСОБА_3 і цивільного позивача ОСОБА_6 до ОСОБА_1 та ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також недоплаченого страхового відшкодування та безумовної франшизи - залишено без розгляду; сплачений судовий збір у розмірі по 487,20 грн. повернуто потерпілому ОСОБА_3 і цивільному позивачу ОСОБА_6 ; судові витрати за проведення експертиз №70/27-740 від 21 жовтня 2014 року, №70/27-356; 70/29-357 від 15 серпня 2015 року, №5720-15 від 01 грудня 2015 року, 1949-16 від 08 серпня 2016 року та №13637/8634 від 31 травня 2017 року у загальному розмірі 19597,16 грн. віднесено за рахунок Державного бюджету України (а.с. 39-48 т.1).

Прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 та потерпілим ОСОБА_3 і його представником ОСОБА_7 було подано апеляційні скарги на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_1 .

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2020 року апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №3, потерпілого ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_7 , залишено без задоволення; вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін (а.с.49-53 т.1).

Таким чином, вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року у справі №175/777/15 набрав законної сили 05 червня 2020 року, тобто після перегляду апеляційним судом.

Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2021 року вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 жовтня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 5 червня 2020 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення (а.с.54-60 т.1).

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що «…моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості…».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 (провадження №14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19 (провадження №61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19 (провадження №61-7643св20).

Частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, місцевий суд правильно застосував правило частини третьої статті 13 Закону та дійшов обґрунтованого висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно визначати з розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 6500,00 грн, встановленого законом на момент розгляду справи.

Водночас суд першої інстанції неправильно визначив період перебування позивача під слідством та судом з 28 листопада 2014 року до 23 лютого 2021 року, що становить 74 місяці.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання законної сили виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством, місцевий суд правильно вважав, що його початком є 28 листопада 2014 року, однак визначив, що останнім днем перебування ОСОБА_1 під слідством і судом є 23 лютого 2021 року - дата прийняття Верховним Судом постанови про залишення без змін вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 жовтня 2019 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 5 червня 2020 року.

Водночас суд не врахував, що останнім днем є день набрання законної сили виправдувальним вироком, який у цій справі набрав законної сили разом з постановленням ухвали Дніпровського апеляційного суду від 5 червня 2020 року про залишення цього вироку без змін.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження, а не до завершення його перегляду судом касаційної інстанції.

Місцевий суд наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку, що строк розгляду справи судом касаційної інстанції входить у період перебування особи під слідством та судом.

Оскільки вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 жовтня 2019 року, яким ОСОБА_1 виправдано у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 5 червня 2020 року був залишений без змін, то саме із цієї дати (з дня набрання вироком законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування щодо нього - завершеним.

Схожих за змістом висновків щодо кінцевої дати перебування особи під слідством і судом дійшов Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №295/692/17 (провадження №61-7534св18), від 13 серпня 2020 року у справі №607/10144/18 (провадження № 61-1394св19).

Таким чином, період перебування позивача під слідством і судом становить не 74 місяці (з 28.11.2014 року до 23.02.2021 року), як помилково зазначив місцевий суд, а період з 28.11.2014 року до 05.06.2020 року, тобто 66 місяців.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що строк розгляду справи судом касаційної інстанції входить у період перебування особи під слідством та судом, а тому доводи апеляційних скарг Дніпропетровської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора в цій частині є обґрунтованими.

У даному випадку строк перебування позивача під слідством та судом становить 66 місяців, тому розмір морального відшкодування не може бути меншим за 429000,00 грн.

Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

У даній цивільній справі встановлено, що у ДТП, яка мала місце 19 квітня 2014 року, позивач отримав значні тілесні ушкодження та цього ж дня був доставлений у тяжкому стані до КЗ "Дніпропетровська ШМКЛ" ДОР" ШМД з клінічним діагнозом: політравма, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, закритий осколковий перелом обох стегнових кісток зі зміщенням відламків, закритий осколковий перелом обох кісток с/з і н/з лівої гомілки зі зміщенням, закритий двосторонній перелом нижньої щелепи, забійно-рвана рана лівого колінного суглобу, забої та садини верхніх та нижніх кінцівок, травматологічний шок другого ступеня (а.с. 22 т.1).

ОСОБА_1 негайно був госпіталізований у відділення анастезіології та інтенсивної терапії (реанімаційна), йому було проведено ряд оперативних втручань та 22.04.2014 року був переведений з відділення анастезіології та інтенсивної терапії до травматологічного відділення. 14 травня 2014 року та 22 травня 2014 року ОСОБА_1 були проведені повторні оперативні втручання, а 09.06.2014 року він був виписаний зі стаціонару для амбулаторного долікування (а.с. 22 т.1).

Вказане вище підтверджується копією довідки КЗ "Дніпропетровська ШМКЛ" ДОР №9/149 від 27.06.2014 року (а.с. 22 т.1).

З 18.06.2014 року по 01.07.2014 року ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному (реабілітаційному) лікуванні в травматологічному відділенні КЗ "Дніпропетровська ШМКЛ" ДОР (а.с. 24 т.1), а 13.04.2021 року по 27.04.2021 року перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні КП "Новомосковська ЦРЛІЛ" (а.с. 28, 29 т.1).

Крім того, з 06.08.2014 року позивачу встановлено першу Б групу інвалідності (а.с. 25 т.1), з 15.05.2019 року третю групу інвалідності (а.с. 14 т.1) та з 01.06.2021 року також третю групу інвалідності (а.с. 26 т.1).

Згідно копії довідки КП "Новомосковська ЦРЛ інтенсивного лікування" №342 від 27.04.2021 року, зокрема, встановлений діагноз ОСОБА_1 : наслідки політравми 2014 року, стійкий больовий синдром, зрощений перелом правого стегна і лівої гомілки в БІМОС, порушення функції опори і ходи вираженого ступеню; потребує планову операцію (а.с. 29 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 (як зазначає позивач, його батько), що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого виконавчим комітетом Спаської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області 28.05.2014 року (а.с. 30 т.1).

Таким чином встановлено, що позивач внаслідок ДТП, що мала місце 19 квітня 2014 року, отримав значні тілесні ушкодження, проходив складне (в тому числі у реанімаційному відділенні, з оперативними втручаннями) тривале лікування та реабілітацію; внаслідок отриманих травм позивачу було складно самостійно пересуватись. Також менш ніж через місяць після ДТП в позивача помер батько.

Тобто, перебуваючи у складному та подавленому морально-психологічному стані, ОСОБА_1 був вимушений нести додатковий моральний тягар унаслідок пред"явлення йому обвинувачення у ДТП, що мала місце 19 квітня 2014 року, в якій були отримані тілесні ушкодження не лише ним, а й іншою особою ОСОБА_3 , а також завдані матеріальні збитки власникам обох транспортних засобів.

Перебування ОСОБА_1 під слідством і судом у період з 28.11.2014 року до 05.06.2020 року, тобто більше п`яти років, негативно впливало на його тривалий реабілітаційний період, оскільки, у зв"язку з пред"явденням безпідставного обвинувачення, не мав можливості усі свої душевні сили, свою увагу приділити саме відновленню власного здоров"я, піклуванню про своїх близьких та родичів; перебував у постійному хвилюванні у зв"язку з незаконним і несправедливим пред"явленням обвинувачення, у зв"язку з необхідністю відвідувати правоохоронні органи, нести емоційний тягар статусу підозрюваного, обвинуваченого, тощо.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, погіршення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, неможливості спрямування всіх зусиль на лікування та реабілітацію свого здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи; з врахуванням засад розумності, справедливості та доведеності факту незаконного перебування позивача під слідством і судом, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понад встановлений судом мінімальний розмір на відшкодування моральної шкоди, а саме 487500,00 грн.

Посилання ГУ НП в Дніпропетровській області та Офісу Генерального прокурора в апеляційних скаргах на те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Вказаний висновок викладено також у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №554/5980/18.

З урахуванням наведеного вище, встановивши, що ДКСУ не є стороною спірних правовідносин, - в задоволенні позовних вимог до Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,повинно бути відмовлено.

Колегія звертає увагу, що заявляючи позов про стягнення моральної шкоди з ДКСУ шляхом списання коштів, - позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, враховуючи, що ДКСУ у спірних правовідносинах є неналежним відповідачем.

Крім того, позивач заявляв про відшкодування йому судових витрати у вигляді витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 39000,00 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Відповідачем долучено до матеріалів справи копію договору №14 про надання правничої допомоги від 22.03.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Бут Н.В. (а.с. 62 т.1); копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 31.07.2021 року (а.с. 61 т.1); копію посвідчення адвоката від 22.11.2013 року (а.с. 64 т.1); копію додаткової угоди №1 від 10.07.2021 року (а.с. 63 т.1), копію квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 21.09.2021 року на суму 39000,00 грн. (а.с. 126 т.1).

Згідно змісту зазначеної вище додаткової угоди №1 від 10.07.2021 року (а.с. 63 т.1), нею погоджено порядок оплати адвокатських послуг у даній цивільній справі, а саме: надання консультацій по справі, встановлення правової позиції, огляд судової практики, підготовка документів для позову, складання позовної заяви, копіювання додатків та завірення кожного документа - близько 30 годин, вартістю 21000,00 грн.; представництво в суді першої інстанції - близько 15 годин, вартістю 18000,00 грн.

При визначенні розміру судових витрат на правничу правову допомогу, колегія приймає до уваги обсяг робіт, проведений адвокатом Бут Н.В. у даній справі, що підтверджуються матеріалами справи. А саме, адвокат Бут Н.В. склала та подала позовну заяву, приймала участь в судових засіданнях 28.09.2021 року (близько 8 хвилин), 03.11.2021 року (близько 14 хвилин), 01.02.2022 року (3 години 18 хвилин) (а.с. 151, 174, 187 т.1).

Отже, матеріалами справи підтверджено надання адвокатом Бут Н.В. правничої правової допомоги відповідачці.

Колегія суддів зазначає, що відповідачі Офіс Генерального прокурора України (а.с. 89 т.1) та ГУ НП в Дніпропетровській області (а.с. 134 т.1) під час розгляду справи судом першої інстанції не погоджувались із розміром понесених позивачем витрат на правничу допомогу, зазначаючи також про неспівмірність цих витрат, що заслуговує на увагу.

Виходячи з викладеного, відшкодування понесених позивачемадвокатських витрат у сумі 39000,00 грн. не відповідає вищевказаним критеріям розумності, співмірності і тому підлягає зменшенню до 20000,00 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином.

Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, на користь позивача з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України також підлягають стягненню судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу (20000,00 грн.), пропорційно задоволеним позовним вимогам (48,75%), у розмірі 9750 (дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят) грн. 00 коп.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора України, Національної поліції України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури - задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) 487500 (чотириста вісімдесят сім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури - відмовити.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати в розмірі 9750 (дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова