Справа № 755/409/22
Провадження № 2/755/1368/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді Хромової О.О.

при секретарі Кошель К.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал»), звернулося до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про стягнення грошових коштів за невиконання зобов`язання за договором, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму заборгованості, яка станом на 15 грудня 2021 року складає 25 150,88 грн, з яких: 2 500,00 грн - заборгованість за основною суму боргу (тіло кредиту); 980,00 грн - заборгованість за відсотками нарахована за акційною відсотковою ставкою; 21 348,49 грн - заборгованість за відсотками нарахована відповідно до пункту 9.7 договору; 322, 39 грн - індекс інфляції, а також судовий збір в сумі

2 270,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 9 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» було укладено договір позики № -8641 «Проста позика», відповідно до якого, кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 2 500, 00 грн шляхом перерахування кредитних коштів на банківську карту позичальника, зареєстровану для цієї цілі в особистому кабінету на сайті кредитодавця.

Договір позики укладено в електронній формі на умовах Пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики від 07 вересня 2020 року № -8641, що акцептована відповідачем 07 вересня 2020 року, шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень частини 6 і 12 пункту 1 статті 3, статті

12, пункту 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», частини першої статті 205 ЦК України).

ОСОБА_1 здійснила дії, спрямовані на укладення договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з веденням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» було перераховано кошти у розмірі 2 500, 00 грн, що підтверджується квитанцією та довідкою.

Перерахування грошових коштів на карту позичальника було здійснено за допомогою компанії - Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» (далі - ТОВ «Універсальні платіжні рішення»), яка відповідно до умов договору доручення на здійснення переказу коштів від 20 серпня 2020 року № ФК-П-20/08-08, що укладений між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс», зобов`язалась надавати технічну можливість в перерахуванні коштів на карту позичальника на підставі укладеного договору позики.

23 червня 2020 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 23-06/20, відповідно до якого ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту, в тому числі за договором кредиту № 014/1062/82/0227647. ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до боржника. Станом на день подання позовної заяви відповідач не в повному обсязі повернув отримані кредитні кошти на підставі кредитного договору від 07 вересня 2020 року № -8641. Позичальником - відповідачем прострочено грошове зобов`язання по поверненню кредитних коштів, отриманих на підставі кредитного договору від

07 вересня 2020 року № -8641, а тому у позивача виникло право на стягнення коштів.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

У встановлений судом строк відповідач ОСОБА_1 відзив на позов не подала. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками, що направлявся за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання».

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня

2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що 07 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» було укладено договір позики № -8641 «Проста позика», відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 2 500, 00 грн, на строк до 27 вересня

2020 року (включно), зі сплатою 1,95 % за кожен день користування кредитом, 702,00 % річних.

Згідно із пунктом 2.3 договору позики, дата видачі кредиту 07 вересня 2020 року, дата повернення кредиту 27 вересня 2020 року (включно), термін користування кредитом 20 діб.

Відповідно до пункту 2.5 договору позики, за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити товариству плату згідно графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (Додаток № 1 до цього договору).

Пунктом 2.7 договору позики встановлено, що плата за користування кредитом нараховується в процентному значенні, за фактичну кількість днів, користування кредитом, визначену у пункті

2.3 цього договору та починається у дату списання кредитних коштів з рахунку товариства й закінчується у дату зарахування суми кредиту та плати за користування кредитом та рахунок товариства.

Відповідно до пункту 9.2 договору позики, цей договір укладається в електронній формі та є електронним договором, підписання якого відбувається відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних позичальником, який прийняв пропозицію (оферту) укласти цей договір, надсилаються товариству та призначені для ідентифікації підписувача цих даних.

Пунктом 9.3 договору позики встановлено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором, вказаний у пункті 9.2 цього договору, має юридичну силу власноручного підпису.

Підписанням договору позики відповідач, також підтвердила, що вона була ознайомлена з усіма його умовами та їй була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства.

23 червня 2020 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 23-06/20, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» зобов`язано передати за плату ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за договорами позики вказаними у реєстрах боржників (додаток № 1 до договору), укладеними між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал».

03 червня 2021 року відповідно до п. 6.2.3 договору про відступлення прав вимоги від 23 червня 2020 року № 23-06/20 між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було підписано додаток № 2 до договору про відступлення права вимоги № 23-06/20, відповідно до якого ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, у тому числі за договором позики від 07 вересня 2020 року № -8641, що укладений між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ОСОБА_1 , сума заборгованості за яким, станом на 15 грудня 2021 року складає 25 150,88 грн, яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу (тіло кредиту) - 2 500, 00 грн; заборгованості за відсотками нарахованими за акційною відсотковою ставкою - 980, 00 грн; заборгованості за відсотками нарахованими відповідно до

п. 9.7 договору - 21 348,49 грн; 322,39 інфляційних втрат.

Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідача.

Судом встановлено, що позикодавець свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме: надав грошові кошти у розмірі встановленому договором.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі, відповідно до статті 1055 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 512ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну особу від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті598 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом установлено та узгоджується з матеріалами справи, що відповідач належним чином не виконала умови кредитного договору, зокрема: несвоєчасно виконувала зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом та плати за обслуговування кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість. Не виконуючи належним чином зобов`язання за кредитним договором, відповідач порушила зазначені норми законодавства та умови кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 лютого 2020 року у справі

№ 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) зазначила, що «у випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідач не скористалася процесуальним правом надати свої заперечення проти позовних вимог та надати докази, які мали б підтвердити належне виконання нею договірних зобов`язань, будь-яких заперечень щодо наданого банком розрахунку кредитної заборгованості не надала, що в силу вимог частини першої статті 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позов ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення заборгованості за договором позики

№ -8641 від 07 вересня 2020 року підлягає задоволенню у визначеному позивачем розмірі, зокрема, в сумі 25 150,88 грн.

Відповідно до положень статей 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з вищевикладеної норми, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати з сплати судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 2 270,00 грн, платіжне доручення від 28 грудня 2021 року № про сплату позивачем зазначених коштів, міститься в матеріалах справи.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу був вказаний у сумі 9 000,00 грн.

Згідно з частиною першою статті137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною четвертою статті 137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача подано копію договору про надання правової допомоги від 05 березня 2021 року № 05-03/2021, прайс-лист АО «Лігал Ассістанс», заявка на надання юридичної допомоги № 49, витяг з акту № 4 про надання юридичної допомоги від 28 листопада 2021 року та платіжне доручення № від 02 грудня 2021 року про сплату за надання правової допомоги згідно договору № 05-03/2021 від 05 березня

2021 року у розмірі 90 000,00 грн.

У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Разом з тим, фіксація розміру гонорару відповідає позиції Верховного Суду, викладеній в Постанові від 20 січня 2021 року по справі № 357/11023/18 (провадження № 61-18258св19), у якій зазначено, що «… саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності».

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Позивачем доведено реальність судових витрат; дійсна необхідність вбачається з загальної ситуації, в якій опинився позивач, який був вимушений вчиняти заходів щодо свого захисту в судовому порядку; щодо фінансового стану сторін, то відповідачем не доведено, що його фінансовий стан свідчить про непомірність покладення на нього тягаря сплати витрат на правничу допомогу у визначеному позивачем розмірі.

При цьому, суд бере до уваги те, що відповідач своїм правом на подачу письмових пояснень чи заперечень, а також на звернення з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не скористався, хоча положеннями пункту 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності відповідних витрат покладено саме на нього.

З урахуванням наведеного, відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а також з огляду на приписи пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме: пропорційно розміру задоволених позовних вимог

(100 %) у сумі 9 000 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 512, 514, 516, 525, 598, 599, 610, 615, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, статтями 2, 10, 12, 13, 19, 43, 44, 49, 76-83, 133, 141, 258, 259, 263-265, 273, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (місце знаходження: м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б, ) заборгованості за договором позики від 07 вересня 2020 року № -8641 у розмірі 25 150,88 грн (двадцять п`ять тисяч сто п`ятдесят гривень 88 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (місце знаходження: м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б, ) судовий збір в сумі 2 270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень) та витрати на правову допомогу в розмірі 9 000,00 грн (дев`ять тисяч гривень 00 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення суду виготовлено 17 листопада 2022 року.

Суддя О.О. Хромова