КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/9574/20-ц Головуючий у 1-й інст. -Ільєва Т.Г.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якого апеляційна скарга подана Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції - представником ОСОБА_7 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого позовна заява подана Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської у м. Києві державної адміністрації про забезпечення реалізації доступу до дитини, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції звернулось до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської у м. Києві державної адміністрації, в якому просить:

- встановити спосіб спілкування позивача з дитиною, шляхом надання дозволу на відвідування дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем його постійного проживання у Турецькій Республіці: АДРЕСА_1 , щороку з 10.00 год. 01 липня до 18.00 год. 31 липня.

- зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 щороку з 10.00 год. 01 липня до 18.00 год. 31 липня привозити дитину в Турецьку Республіку за місцем постійного проживання позивача у Турецькій Республіці: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживав в Турецькій Республіці.

На даний час відповідач разом з дитиною проживає в Україні за адресою АДРЕСА_2 .

Посилається на те, що відповідач незаконно утримує дитину на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Турецькою Республікою з 1 квітня 2008 року.

Рішенням 4-го Сімейного Суду м. Ізмір від 16.12.2013 року № 2013/889 про розлучення позов ОСОБА_1 задоволено, право опіки над спільною дитиною передано відповідачу, дозволено позивачеві зустрічатися з дитиною з 10.00 год. 2 дня релігійних свят до 18.00 год. З дня релігійних свят, і приймаючи до уваги що сторони проживають в різних країнах - встановлювати з дитиною особисті стосунки з 10.00 год. 01 липня до 18.00 год. 31 липня кожного року.

Спроби позивача підтримувати контакт з дитиною з 2015 року ускладнювались, оскільки відповідач не надає позивачу можливості та перешкоджає цьому спілкуванню.

Позивач наполягає на тому, щоб дитину щороку привозили в Турецьку Республіку та залишали з ним протягом 1 місяця з 01 по 31 липня, оскільки матеріальної можливості їздити в Україну позивач більше немає.

Позивач у заяві про забезпечення реалізації права доступу до дитини інформує, що під час його візиту в Україну 22.03.2017 року відповідач заявила, що не бажає дотримуватись порядку спілкування з дитиною, передбаченого рішенням турецького суду, та не віддаватиме дитину позивачу у визначений судом час.

Посилається на те, що на сьогодні позивач не має зв`язку із сином.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого позовна заява подана Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду 16 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення суду, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що судом першої інстанції не було належним чином з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме те, що відповідач перешкоджає позивачу у доступі та контактах з дитиною в порушення рішення 4-го Сімейного Суду м. Ізмір від 16.12.2013 року №2013/889.

Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про те, що відповідач не має можливості супроводжувати дитину до позивача за місцем його проживання в Туреччині через своє матеріальне становище.

Посилається на те, що факт звернення позивача 05.07.2012 року до Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації і до Міністерства юстиції України підтверджує наявність у позивача підстав стверджувати про порушення його прав на доступ до дитини.

Представник відповідача подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача обраний неналежний спосіб правового захисту інтересів позивача.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннямисоціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.3 ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до п.8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифіковані Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період часу з 2007 року по 2013 рік перебували в зареєстрованому шлюбі і до народження спільної дитини позивач та відповідач мешкали в Турецькій Республіці.

Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на території Турецької Республіки.

У листопаді 2011 року відповідач разом з дитиною виїхала в Україну. При цьому, як вказує відповідач, в планах був просто двомісячний відпочинок від сімейних негараздів, однак за час перебування відповідача в Україні, позивач продав їх спільну з відповідачем квартиру, в якій вони мешкали протягом чотирьох останніх місяців перед від`їздом.

На даний час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 .

ОСОБА_3 є громадянином України, що підтверджується довідкою Генерального консульства України в Стамбулі вих. № 61318/17-536-1301 від 29 липня 2011 року.

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що 4-м Сімейним судом м. Ізмір ухвалено рішення №2013/899 від 16 грудня 2013 року у справі № 212/233 про розлучення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно вказаного рішення іноземного суду право опіки над ОСОБА_3 було передане відповідачу, а позивачеві було дозволено зустрічатись з дитиною з 10.00 год. 2-го дня релігійних свят до 18.00 год. 3-го дня релігійних свят, і приймаючи до уваги факт проживання батьків в різних країнах, батьку було дозволено встановлювати особисті стосунки з дитиною з 10.00 год. 01 липня до 18.00 год. 31 липня кожного року.

Судом встановлено, що в рішенні іноземного суду, яке було ухвалене вже після виїзду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в Україну, і в якому вже встановлений спосіб спілкування батька з дитиною, який проживає окремо не йдеться, ані про те, що особисті стосунки з дитиною позивач встановлює за місцем його проживання, ані про обов`язок відповідача щороку на протязі липня, привозити дитину в Турецьку Республіку.

Щодо переміщення ОСОБА_3 , судом першої інстанції встановлено, що позивачем не було доведено, що переміщення ОСОБА_3 в Україну є незаконним, оскільки таке переміщення відбулось в інтересах дитини, без порушення судового наказу чи розпорядження, було здійснене ще до ухвалення рішення іноземного суду і ці обставини були враховані 4-м Сімейним судом м. Ізмір під час ухвалення зазначеного рішення, а заборони на переміщення ОСОБА_3 з території Турецької Республіки не було.

Крім того, судом встановлено, що після розлучення та після звернення до Служби у справах дітей Оболонської районної у місті Києві Державної адміністрації від 05 жовтня 2012 року позивач не висував жодних заперечень з приводу проживання сина ОСОБА_3 в Україні, а також на те, що жодних висновків Служби у справах дітей Оболонської районної у місті Києві Державної адміністрації з приводу обмеження прав позивача на спілкування з дитиною, в матеріалах справи немає.

Судом першої інстанції встановлено, що після переїзду в Україну, відповідач за фахом «художник-модельєр перукарського мистецтва та декоративної косметики», здійснює свою професійну діяльність.

ОСОБА_3 відвідував дошкільний дитячий заклад «Ольвія», Оболонського району міста Києва, а в подальшому з 2016 по 2020 рік, відвідував початкову школу І-го ступеню № 326.

Крім того, ОСОБА_3 відвідував гурток айкідо та футбольний гурток, що підтверджується фотографіями які містяться в матеріалах справи.

Судом встановлено, що незважаючи на обізнаність ОСОБА_1 про факт наявності рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 травня 2015 року у справі № 756/103554/14-ц, яким з ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання ОСОБА_3 , позивач весь цей час не несе жодних витрат на утримання дитини і не сплачує аліментів на користь ОСОБА_2 в добровільному порядку.

Крім того, ОСОБА_3 не відчуває прихильності до позивача і на даний час не має бажання зустрічатись з позивачем без присутності відповідача або ОСОБА_8 , оскільки ніколи з позивачем сам не жив, не знає турецької мови і не має бажання її вчити, віддаючи перевагу вивченню української і англійської мови, а крім того не має в Турецькій Республіці ані друзів, ані знайомих.

Також ОСОБА_3 не має бажання їхати в Турецьку Республіку для того щоб місяць мешкати за місцем проживання позивача, а відповідач заперечує з цього приводу оскільки немає будь-яких гарантій добросовісного виконання позивачем своїх обов`язків щодо повернення дитини до місця її постійного проживання в Україні.

Позивач вказує на те, що відповідач перешкоджає зустрічатись з сином та, як наслідок, відмовляється виконувати судове рішення.

Однак, доказів відповідно до приписів статей 76-81 ЦПК України, які підтверджують обмеження права позивача на доступ до дитини, які нібито запроваджені з боку відповідача в матеріалах справи немає.

Крім того, звернення позивача до Служби у справах сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 05 жовтня 2012 року і до Міністерства юстиції України, не можуть свідчити про наявність порушень права позивача на доступ до дитини.

Тобто, права позивача на доступ до дитини відповідачем жодним чином не порушувались і не порушуються.

Доказів цих тверджень позивачем суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матір`ю дитині створено всі необхідні умови для проживання та не встановлюються перешкоди в спілкуванні батька з сином.

Крім того, 4-й Сімейний суд м. Ізміра в своєму рішенні про розлучення позивача і відповідача вже визначив спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні дитини шляхом встановлення періодичності його побачень з батьком.

Про адресу, за якою ОСОБА_1 має право встановлювати особисті стосунки з ОСОБА_3 і про обов`язок відповідача щороку на тридцять днів привозити дитину в Турецьку Республіку в рішенні не вказано.

Згідно ст. 14 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, на яку також посилається представник позивача, суд може тільки враховувати судові рішення іншої країни без спеціальних процедур визнання рішень іноземних органів і тільки вирішуючи питання щодо того чи мали місце незаконні переміщення або утримання дитини, а не під час розгляду заяви про забезпечення доступу до дитини.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позовні вимоги сформульовані таким чином, що позивач не просить суд усунути перешкоди в спілкуванні з дитиною, а просить встановити порядок виконання рішення іноземного суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що представником позивача обраний неналежний спосіб правового захисту інтересів ОСОБА_1 , оскільки ефективне здійснення права доступу позивача до дитини, у разі надання останнім належних і допустимих доказів, які підтверджуватимуть обмеження такого права, буде захищене лише шляхом його роз`яснення (встановлення способу виконання) 4-м Сімейним судом м. Ізмір з подальшою процедурою його визнання на території України, яка передбачена ст. ст. 35-38 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво у цивільних справах від 21 листопада 2000 року, або ж в порядку позовного провадження щодо усунення перешкод в участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, у порядку ст. 159 Сімейного кодексу України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач перешкоджає позивачу у доступі та контактах з дитиною в порушення рішення 4-го Сімейного суду м. Ізмір від 16 грудня 2013 року № 2013/889, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано доказів відповідно до приписів статей 76-81 ЦПК України.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Твердження апеляційної скарги про те, що факт звернення позивача 05.07.2012 року до Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації і до Міністерства юстиції України підтверджує наявність у позивача підстав стверджувати про порушення його прав на доступ до дитини, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки жодних належних і допустимих доказів, які підтверджують обмеження права позивача на доступ до дитини, які нібито запроваджені з боку відповідача в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку відмовляючи позивачу в забезпеченні реалізації права на доступ до дитини, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки рішенням 4-го Сімейного суду м. Ізмір від 16 грудня 2013 року № 2013/889 уже встановлений спосіб спілкування батька з дитиною, який проживає окремо та в рішенні не вказано ні про те, що особисті стосунки з дитиною позивач встановлює за місцем його проживання, та про обов`язок відповідача щороку на протязі липня привозити дитину до Турецької Республіки.

Посилання в апеляційній скарзі на незаконність і необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, без зазначення, які норми матеріального і процесуального права були порушені судом першої інстанції, фактично є лише незгодою з висновками суду першої інстанції і не є підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого апеляційна скарга подана Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції - представником ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді