Справа № 932/7660/21
Провадження № 2/932/4618/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Кондрашова І.А.,

за участю секретаря судового засідання Тимощук К.А.,

представника позивача адвоката Ковирєва А.В.,

представника відповідача адвоката Куценко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царейкін М.С., про визнання недійсними свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царейкін М.С., про визнання недійсними свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 належить на праві власності 66/100 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.1994 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якушевою Г.С., за реєстр. № 6101. ОСОБА_2 належить 34/100 частини вищевказаної квартири, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів 18.01.1994 року, згідно розпорядження № 2/195-94, зареєстрованого в КП ДМБТІ та записано в реєстрову книгу № 116п, за реєстровим № 26.

У 1995 му році ОСОБА_1 емігрував з України та постійно проживав у Сполучених Штатах Америки, з того часу в Україну не повертався. ОСОБА_2 емігрувала у 2014-му році з України на постійне місце проживання до США, і з того часу до України не поверталась. Однак у 2020 му році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стало відомо, що право власності на квартиру було незаконно переоформлено на іншу особу ОСОБА_3 . Цю інформацію позивачі дізнались з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Так, було встановлено, що протягом листопада грудня 2019 року відносно спірної квартири вчинено декілька реєстраційних дій, а саме:

19.11.2019 року проведено державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на 1/1 частину квартири за гр. ОСОБА_1 на підставі дублікату договору купівлі продажу від 24.11.1994 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якушевою Г.С., за реєстр. № 6101, та свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_2 , виданого 19.11.2019 року, за реєстр. № 861. Відтак, ОСОБА_1 став одноособовим власником квартири (частка 1/1).

06.12.2019 року проведено державну реєстрацію права власності на 1/1 частину спірної квартири за гр. ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 06.12.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С., за реєстр. № 904.

Позивачі вважають, що реєстрація права власності на належну їм квартиру була проведена незаконно, а отже це майно вибуло з їх володіння всупереч положенням чинного законодавства України, та поза їх волею, оскільки ОСОБА_1 , перебуваючи весь час за кордоном, нікого не уповноважував та не видавав довіреності на отримання дублікату договору купівлі-продажу, яким посвідчено його право власності на 66/100 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Також позивачі вважають, що нотаріусом було незаконно видано особі, яка іменувала себе як ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину на 34/100 частини квартири, після смерті ОСОБА_2 . Вказують, що ОСОБА_2 проживає постійно на території США, є живою. Свідоцтво про її смерть є підробленим, оскільки воно видано на території Російської Федерації, однак ОСОБА_2 ніколи не перебувала на території РФ. Крім того, ОСОБА_1 не уповноважував нотаріуса на оформлення та видачу свідоцтва про право на спадщину, не просив проводити державну реєстрацію зміни розміру часток спірної квартири, не укладав договір купівлі продажу квартири із ОСОБА_3 тощо.

За таких обставин, на думку позивачів, квартира загальною площею 110,2 кв.м., житловою площею 69,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 вибула з володіння власників поза їх волею, тому просять суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.11.2019 року, видане приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С., зареєстроване в реєстрі за № 861, визнати недійсним договір купівлі продажу від 06.12.2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С., за реєстр. № 904, визнати за ОСОБА_1 право власності на 66/100 частин квартири, загальною площею 110,2 кв.м., житловою площею 69,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та витребувати цю частку квартири з незаконного володіння ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 34/100 частини квартири, загальною площею 110,2 кв.м., житловою площею 69,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та витребувати 34/100 частин цієї квартири з незаконного володіння ОСОБА_3 .

Відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі, посилаючись на таке. Адвокат Коростельов С.В. на підтвердження своїх повноважень додає копії довіреностей від 28 січня 2020 року від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виданих у США та підписує позовну заяву від 23 вересня 2021 року від їхнього імені, однак такі дії адвоката не відповідають основним засадам верховенства права та диспозитивності. Згідно змісту позовної заяви, підписаної ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 має паспорт XII- НОМЕР_1 , виданий відділом внутрішніх справ Бабушкінського райвиконкому м. Дніпропетровська 20.06.1984 р. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 1429 від 28.10.2004 року «Про паспорти громадян України, що оформлені з використанням бланків паспортів колишнього Союзу РСР», паспорти громадян України, що оформлені з використанням бланків паспортів колишнього Союзу РСР вважаються дійсними до 01 січня 2005 року. Отже, на думку відповідача, встановити особу ОСОБА_1 державний нотаріус міг на підставі недійсного паспорту громадянина України.

Також вважає, що довіреність, яка посвідчена від імені позивачів в США, легалізована з порушенням установленого порядку, оскільки апостилі проставлені не на самих довіреностях, а на офіційних документах від 12 лютого 2020 року, які видані секретарем Окружного суду округу Монтгомері. Нотаріальні дії приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю. щодо засвідчення справжності підпису перекладача, суперечать законодавству України, і нотаріус повинен був відмовити у вчиненні таких реєстраційних дій. З приводу того, що ОСОБА_2 є живою заперечує та вважає докази на підтвердження такого факту неналежними та не допустимими. Так, довідки про відсутність актового запису про смерть, є лише підтвердженням того, що ОСОБА_2 не померла в Україні, проте могла померти в іншій країні.

Апостиль № 510197 від 13 лютого 2020 року проставлений не на довідці від 12 лютого 2020 року від імені адвоката Чернова Д., підпис якого засвідчений державним нотаріусом Октай Асатурян, а на офіційному документі від 12.02.2020 року, який виданий секретарем Окружного суду округу Монтгомері, яка тільки підтверджує, що ОСОБА_5 отримав повноваження/був призначений та кваліфікований як державний нотаріус. Єдиним доказом, що громадянин є живим могло бути лише вчинення нотаріальної дії консульською установою України на території США, шляхом видачі свідоцтва про посвідчення факту, що громадянин є живим, а не довідкою адвоката, що не є належним доказом.

Крім того, рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Царейкіна М.С. № 49752659 від 19.11.2019 року, яким здійснено запис про право власності за ОСОБА_1 в цілому на спірну квартиру, скасовано лише в адміністративному порядку, вже після укладення договору купівлі-продажу від 06.12.2019 року, тобто не досліджувалось питання, чи визнавались довіреність від імені ОСОБА_1 , свідоцтво про право на спадщину та дублікат зазначеного договору недійсними. Відповідач звертає увагу, що жодних арештів, обтяжень спірна квартира не мала, тому її переоформлення відбулось з дотриманням чинного законодавства. Відповідачем було вжито всіх заходів щодо для з`ясування правомочностей продавця, тому державна реєстрація правочину здійснена з дотримання усіх вимог законодавства, а ОСОБА_3 є добросовісним набувачем. Також вказує, що позивачами поєднано у позовній заяві кілька способів захисту прав та законних інтересів, зокрема, визнання права власності, визнання правочину та документів недійсними, що є різними за своєю суттю способами захисту та не можуть вважатись ефективним способом захисту. З вищенаведених підстав просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник позивачів надав відповідь на відзив, де вказує, що при зверненні до суду позивачами були належним чином і у встановленому порядку видані довіреності на представництво інтересів у всіх судах України. Ці довіреності посвідчені у США, та легалізовані у встановленому порядку. Із доданих до позовної заяви довіреностей убачається, що вони у повному обсязі відповідають вимогам Конвенції, а проставлений апостиль зразку, визначеному Конвенцією. ОСОБА_1 у 1995 му році емігрував з України до США, тому він не мав можливості обміняти свій паспорт на паспорт нового зразка. Водночас у розумінні ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», документом, що посвідчує особу може бути будь-який документ паспорт, документи, що посвідчують особу, посвідчення водія, тобто для встановлення особи можна було скористатися будь-яким документом, і це не є порушенням. Також представник позивачів вказує, що ОСОБА_1 був виданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , орган видачі № УВС 161, тому доводи відповідача про те, що ОСОБА_6 закордонним паспортом не документований, не відповідають дійсності та не мають доказового значення для розгляду справи. Доказами того, що ОСОБА_2 проживає постійно в США є довідка адвоката Чернова Дмитра, який проживає та веде практику в штаті Меріленд в Сполучених Штатах Америки, а також відповідь на адвокатський запит Соборного районного у м. Дніпрі відділі ДРАЦС про відсутність актового запису про смерть ОСОБА_2 . У свою чергу відповідач не надав жодних доказів, які б свідчили про факт смерті ОСОБА_2 .

Щодо укладання оспорюваного договору, то ОСОБА_1 його не підписував, оскільки проживав постійно на території США, а до України не в`їжджав. Крім того, в тексті договору зазначені реквізити паспорту ОСОБА_1 , які насправді є паспортом ОСОБА_2 . Позивач ОСОБА_1 не отримував кошти за продаж квартири, договір не підписував та не уповноважував на його підписання будь-яку особу. З приводу ефективного способу захисту представник позивачів вказує, що основними позовними вимогами є витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на це майно за позивачами, що відповідає способу захисту, встановлено законом, тому такий спосіб захисту обраний ними правильно та його можна вважати ефективним.

У запереченнях на відповідь на відзив ОСОБА_3 посилається на те, що надана копія паспорта ОСОБА_1 , ще раз підтверджує неможливість встановлення особи позивача ОСОБА_1 , з огляду на закінчення строку дії паспорту. Зміст проставлених апостилів та перекладів з англійської мови на українську мову не є автентичним. Невідповідність легалізації вимогам законодавства підтверджується висновком експерта з питань права. Крім того, вважає, що доводи представника позивачів про те, що ОСОБА_1 не мав можливості та необхідності здійснювати заміну свого паспорту громадянина України не відповідає дійсності, оскільки в наданих копіях паспортів відсутні штампи «постійне проживання» із зазначенням дати прийняття відповідно рішення, назви країни, підпису консульської посадової особи. Вважає, що можливість встановлення особи ОСОБА_1 в США за допомогою будь-якого документу, що посвідчує особу, не відповідає чинному законодавству України та є припущенням, тому необхідно з`ясувати думку експерта у галузі прав з цього питання. Щодо наданих відповідачем копій адвокатського запиту та відповіді на нього, то ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.02.2019 року на спірну квартиру був накладений арешт, тому адвокат звернувся із відповідним адвокатським запитом вже коли фактично між сторонами виник спір, а ОСОБА_3 , як власник нерухомого майна, почав вживати заходів на захист свого права власності. Виходячи з цих доводів, відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2021 року вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження та проведення будь-яких реєстраційних дій відносно спірної квартири.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2021 року витребувано докази з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, та у приватного нотаріуса.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2021 року задоволено клопотання представника позивачів та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2022 року витребувано у Адміністрації Державної прикордонної служби України відомості щодо перетинання кордону ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення експерта з питань права.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про проведення врегулювання спору за участі судді.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2022 року закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідач в судовому засіданні 30.03.2022 року позовні вимоги не визнав та пояснив, що придбав квартиру у ОСОБА_1 . Документи були належним чином перевірені нотаріусом, зауважень до цієї угоди ні в кого не виникло. Після придбання квартири він дізнався, що у квартирі проживають сторонні особи. Місцезнаходження ОСОБА_1 встановити не зміг. Вважає, що правомірно набув право власності на це майно, сплатив за нього грошові кошти. Просить відмовити у задоволенні позову. В судове засідання 11.04.2022 року відповідач не з`явився, повідомлений у встановленому порядку.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царейкін М.С. до суду не з`явився, повідомлений належним чином.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу від 24.11.1994 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якушевою Г.С., за реєстр. № 6101, належить на праві власності 66/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки КП «Дніпровського міського бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 26.02.2020 р. № 4088, право власності на частку майна у розмірі 66/100 спірної квартири зареєстровано за ОСОБА_1 та записано в реєстрову книгу № 116п за реєстровим № 27.

Свідоцтвом про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів 18.01.1994 року, згідно розпорядження № 2/195-94 підтверджено, що ОСОБА_2 є власником 34/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на 34/100 частини належної ОСОБА_2 квартири було зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записане в реєстрову книгу № 116п за реєстровим № 26, що також видно з довідки КП «ДМБТІ» ДОР від 26.02.2020 р. № 4088.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є недоторканим.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Підставою для проведення державної реєстрації прав є документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, подані органу державної реєстрації прав, нотаріусу як спеціальному суб`єкту, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, разом із заявою (стаття 19 Закону).

Відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Отже, право власності за договором, який підлягав нотаріальному посвідченню, до 2004-го року виникало з моменту реєстрації в органах БТІ. Право власності на майно, яке передається в рамках приватизації житла, також виникало з моменту реєстрації в БТІ.

Суд вказує, що на момент набуття позивачами права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , не функціонував електронний реєстр прав власності на нерухоме майно, тому реєстрація права власності проводилась БТІ в реєстрових книгах.

Відповідно до норми ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Суд, дослідивши матеріали справи, зокрема, договір купівлі-продажу від 24.11.1994 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якушевою Г.С., за реєстр. № 6101 та свідоцтво про право власності на житло, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів 18.01.1994 року, згідно розпорядження № 2/195-94, не встановив незаконності набуття права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 у розмірі 66/100 частини та за ОСОБА_2 у розмірі 34/100 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що у 1995-му році ОСОБА_1 емігрував на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки, і з того часу до України не повертався.

Так, згідно відповіді Головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на № 02-13/3/109/2022 від 01.02.2022 року, інформація про перетинання державного кордону України громадянином України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 11:00 04.02.2022 року в інформаційно-телекомунікаційній системі «Гарт 1» не виявлена.

У вересні 1995 року ОСОБА_1 отримав візу на проживання у Сполучених Штатах Америки (а.с. 174).

У свою чергу, ОСОБА_2 емігрувала до Сполучених Штатів Америки у 2014-му році, і з того часу також не поверталась до України. Згідно вищевказаної довідки Головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, громадянка України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 востаннє здійснювала виїзд через державний кордон України 11.05.2014 о 13:35:46 в пункті пропуску для повітряного сполучення «Дніпро» рейсом «436 Дніпропетровськ Стамбул».

Згідно відповіді Шевченківського відділу у м. Дніпрі ГУДМС у Дніпропетровській області на адвокатський запит № 64/1211-22 від 11.02.2022 року, ОСОБА_7 у зв`язку із обміном паспорту колишнього РСРС зразка 1974 року, отримала паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 20.02.1997 року.

08 жовтня 2019 року до Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 226).

Державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Новіковою Л.В. заяву про прийняття спадщини було зареєстровано у реєстрі за № 1-1991, особу ОСОБА_1 було встановлено, дієздатність перевірено, підпис заяви зроблено у присутності нотаріуса. Але така заява прийнята нотаріусом з порушеннями, оскільки право подати заяву про прийняття спадщини має спадкоємець протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). ОСОБА_1 подав заяву через 14 місяців після відкриття спадщини, тобто нотаріус повинна була відмовити у вчиненні цієї нотаріальної дії у зв`язку із пропуском строку на прийняття спадщини, та з огляду також на те, що ОСОБА_2 не проживала постійно на території України (не виконані вимоги ч. 3 ст. 1268 ЦК України).

08.10.2019 року державним нотаріусом Новіковою Л.В. була посвідчена нотаріальна довіреність від імені ОСОБА_1 на представництво інтересів під час оформлення його спадкових прав, на ім`я повіреного ОСОБА_8 . Довіреність підписана ОСОБА_1 та зареєстрована в реєстрі за № 1-1992 (а.с. 146).

З тексту цієї довіреності убачається, що особа ОСОБА_1 була встановлена за паспортом громадянина України серія НОМЕР_3 , який виданий Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 20 лютого 1997 року.

Ці відомості паспорту повністю збігаються з паспортом гр. ОСОБА_2 (а.с. 98, 177-179), що свідчить про використання невстановленою особою підробленого бланку паспорту, оскільки дані паспорту, його номер - є унікальними. Судом встановлено, що паспорт із такими реквізитами належить виключно гр. ОСОБА_2 , що підтверджено офіційною відповіддю Шевченківського відділу у м. Дніпрі ГУДМС у Дніпропетровській області.

Таким чином, гр. ОСОБА_1 не уповноважував нікого на представництво його інтересів для оформлення спадщини, а також не міг бути особисто присутнім у державного нотаріуса Новікової Л.В. та подати заяву про прийняття спадщини.

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 станом на момент оформлення довіреності та подання заяви про прийняття спадщини, перебували за межами України, і на її територію не повертались, що доведено відповіддю Державної прикордонної служби України.

В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в п. Первомайський, м. Щекіно, Тульської області, Російська Федерація (а.с. 227).

З огляду на те, що заяву про прийняття спадщини подавала не встановлена особа, і на момент подання заяви та посвідчення довіреності, позивачів не було в Україні, у суду виникають обґрунтовані сумніви в дійсності даного свідоцтва про смерть.

У 1961 році в Гаазі (Нідерланди) була підписана Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, до якої приєдналися більше ніж 80 країн, зокрема, й російська федерація.

10.01.2002 Верховною Радою було прийнято Закон України № 2933-III «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів».

Відповідно до статті 1 Конвенції, її дія поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави, зокрема, адміністративні документи, офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

За змістом статті 3 Конвенції Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Отже, на свідоцтві про смерть, яке видане на території однієї із учасниць Конвенції, повинний бути проставлений апостиль, а також здійснено офіційний переклад цього документа на українську мову, засвідчений нотаріусом чи консульською установою. Проте свідоцтво про смерть ОСОБА_2 не апостильовано у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, суд не приймає до уваги свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в п. Первомайський, м. Щекіно, Тульської області, російська федерація.

В подальшому у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіна М.С. була заведена спадкова справа № 36/2019 після смерті ОСОБА_2 (а.с. 225).

19.11.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С. було видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 на 34/100 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

На переконання суду, приватний нотаріус ДМНО Царейкін М.С. не мав права видавати свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_1 , оскільки заяву про прийняття спадщини подала особа за паспортом, реквізити якого належать самій ОСОБА_2 , а всі інші дії, пов`язані із оформленням спадщини, виконувались невстановленою особою (підписання довіреності на представництв інтересів, подання заяв нотаріусу тощо). Тобто право на спадкування реалізувала особа, яка насправді не є спадкоємцем та не має юридичних підстав для такого спадкування.

Також, в ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_2 насправді є живою, та проживає у Сполучених Штатах Америки, а на території російської федерації ніколи не була, і не могла там померти.

Довідкою адвоката Д. Чернова, який проживає та практикує в штаті Меріленд, США, підтверджено, що він особисто знайомий з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Станом на 12 лютого 2020 року г. ОСОБА_7 є живою та проживає в штаті Меріленд, США (а.с. 37).

У суду немає підстав сумніватися у достовірності цього доказу, оскільки довідка засвідчена державним нотаріусом Октай Асатурян, повноваження якого підтверджені секретарем Районного суду округу Монтгомері, США. Цей документ легалізований у встановленому порядку.

Приймаючи до уваги, що свідоцтво про право на спадщину за законом видано особі, яка не мала права на спадкування, а також з огляду на той факт, що ОСОБА_2 (спадкодавець) є живою, а свідоцтво про її смерть отримано з порушенням встановленого порядку, слід дійти висновку, що є правові підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.

Так, свідоцтво про право на спадщину не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

Чинність документа, в даному випадку свідоцтва, є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує в його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 15.10.2019 року по справі № 916/780/18.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_1 19.11.2019 року на 34/100 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним, тому позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.12.2019 року (а.с. 22), приватним нотаріусом ДМНО Царейкіним М.С. створено у Державному реєстрі речових прав запис з відкриттям розділу, про право власності на спірну квартиру в цілому (частка 1/1) за ОСОБА_1 . Підставою для внесення запису про право власності на частку ОСОБА_1 (66/100) став дублікат договору купівлі продажу, серія та номер: НОВ 412236/р, виданий 05.11.2019 року, видавник державний нотаріус Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області. Підставою для внесення запису про право власності на частку ОСОБА_2 (34/100) стало свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: НОВ 046072/р. № 861, видане 19.11.2019 р. приватним нотаріусом ДМНО Царейкіним М.С.

Дублікат договору купівлі продажу від 24.11.1994 року було отримано представником ОСОБА_1 ОСОБА_8 на підставі довіреності від невстановленого ОСОБА_1 , за даними паспорту ОСОБА_2 .

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 49752659 від 19.11.2019 року, право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 (розмір частки 1/1), а.с. 205.

Отже, невстановлена особа 19.11.2019 року, від імені ОСОБА_1 , у незаконний спосіб, набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

06.12.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_3 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С., за реєстр. № 904. У цей же день нотаріусом проведено державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50073056 від 06.12.2019 року, та зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

З копії договору купівлі продажу від 06.12.2019 р. реєстр. № 904 видно, що особу ОСОБА_1 знову було встановлено за паспортом, серія та номер якого належать ОСОБА_2 . При цьому особа, яка діяла від імені ОСОБА_1 , особисто була присутня під час укладання договору, підписала його за ОСОБА_1 . Нотаріус вказує, що особу ОСОБА_1 встановлено, його дієздатність та належність йому квартири перевірено.

Однак суд вважає, що ОСОБА_1 насправді не підписував цей договір, не уповноважував жодну особу на його підписання (укладання), не отримував коштів від продажу квартири. Особу ОСОБА_3 позивач не знає, та ніколи не бачив. Станом на моменту укладання цього договору ОСОБА_1 перебував за кордоном, і на територію України не повертався.

За фактом незаконного заволодіння квартирою позивачів були внесені відповідні відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0002403 від 31.10.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 190 КК України.

Матеріалами досудового розслідування установлено, що група невстановлених осіб шахрайським шляхом, за попередньою змовою, заволоділи майном, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , чим завдали потерпілим матеріальну шкоду.

Відповідно до ст. 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання майном належать власникові. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За загальним правилом, встановленим ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Приймаючи до уваги, що позивач ОСОБА_1 не укладав оскаржуваний правочин, а від імені продавця виступила інша особа, яка не мала права відчужувати спірну квартиру, суд вважає, що укладення договору купівлі-продажу квартири від 06.12.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Царейкіним М.С., за реєстр. № 904, було вчинено поза волею власника, що суперечить положенням ст. 203, 215, 216 ЦК України, тому цей договір є недійсним з моменту вчинення. Відтак, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 вибула з володіння (власності) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проти волі власників та без відповідної правової підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За недійсним правочином, особа не набуває права власності на майно.

Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу.

Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У п.п. 2 і 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У ч. 3 ст. 388 ЦК України передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За нормою ч.1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпне коло підстав, за яких власник зберігає право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Такою підставою є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК, зокрема чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.07.2018р. року у справі № 569/1221/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 378 ЦК України власник має витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто вибуття майна з володіння власника поза його волею, є однією із безумовних підстав, яка дозволяє витребувати таке майно у добросовісного набувача.

Ураховуючи, що при укладанні договору купівлі-продажу квартири була відсутня воля власників на відчуження цього майна, суд вважає, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 вибула з володіння власників незаконно, тому підлягає витребуванню у набувача ОСОБА_3 , у відповідних частинах, які належали власникам до зміни розміру цих часток, а саме 66/100 на користь ОСОБА_1 , 34/100 на користь ОСОБА_2 .

В судовому засіданні відповідач повідомляв, що він не знав при укладенні договору, що особа, яка представилась ОСОБА_1 насправді не є власником спірної квартири. У розумінні ст. ст. 330, 388 ЦК України, ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, проте в силу п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, не може набути право власності на спірне майно, тому воно підлягає витребуванню. Відтак, позовні вимоги щодо витребування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить задовольнити.

З приводу визнання договору купівлі продажу від 06.12.2019 р. за реєстр. № 904, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , недійсним, суд відзначає наступне.

Відповідно до правового висновку, викладеному у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Також Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (Постанова Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Суд вказує, що відчуженню спірної квартири передувала ціла низка підготовчих дій, реєстраційних та нотаріальних дій. Так, була подана заява про прийняття спадщини, заведена спадкова справа. В подальшому була видана незаконна довіреність від імені невстановленого ОСОБА_1 на представництво інтересів під час оформлення спадкових прав (представник ОСОБА_8 ). Далі на підставі цієї довіреності отриманий дублікат договору купівлі-продажу, який посвідчував право власності на 66/100 частин квартири за ОСОБА_1 . Після чого нотаріусом ОСОБА_9 видано свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_1 на 34/100 спірної квартири. Оскільки в архівній частині реєстру прав власності був відсутній запис про право власності, нотаріусом на підставі технічного паспорту на квартиру було самостійно створені записи та новий розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та проведено державну реєстрацію права власності в цілому на квартиру (частка 1/1) за ОСОБА_1 . У подальшому невстановлений ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, а нотаріус провів державну реєстрацію права власності на спірну квартиру вже за ОСОБА_3 , унаслідок чого квартира вибула з володіння власників.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова ВП ВС від 05.06.2018, справа № 338/180/17, постанова ВП ВС від 11.09.2018, справа № 905/1926/16, постанова ВП ВС від 30.01.2019, справа № 569/17272/15-ц).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19), а також підставою до скасування судового рішення.

Суд вважає, що для ефективного захисту прав та інтересів позивачів, їх поновлення не потрібно визнавати реєстраційні, нотаріальні дії та правочин недійсними, оскільки є достатнім лише встановити той факт, що майно вибуло з власності протиправно, поза волею власника, що узгоджується із правовим висновком, який міститься у Постанові ВП Верховного Суду від 11.02.2020 р., по справі № 922/614/19. Судом ці факти було встановлено.

Позивач прохає суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06.12.2019 р. за реєстр. № 904, проте не ставить питання про скасування державної реєстрації речового права.

Так, рішення суду про визнання недіи?сним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме маи?но. У разі визнання недіи?сним договору, за яким було прии?нято рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту, оскільки за чинним ЦК Украі?ни право власності виникає з моменту и?ого реєстраціі?. Подібні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16.

Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого маи?на саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру прав запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме маи?но, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Відповідну правову позицію викладено у Постановах ВП ВС від 29.05.2019 р. у справі № 367/2022/15-ц; від 14.11.2018 року по справі 183/1617/16; від 07.11.2018 року по справі № 488/5027/14-ц.

З урахуванням такого, суд вважає, що в даному випадку витребування майна з чужого незаконного володіння є ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивачів. В той же час, визнання недійсним договору, за яким майно вибуло із законного володіння, не є ефективним способом захисту, тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

Що стосується позовної вимоги про визнання права власності на 34/100 частини спірної квартири за ОСОБА_2 , та на 66/100 частин квартири за ОСОБА_1 , суд вказує, що позивачі не позбавлені можливості звернення до суду з вимогою про визнання права власності на спірне майно у поєднанні з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки ці способи захисту не є взаємовиключними та можуть застосовуватися у випадках коли майно вибуло із володіння власника та одночасно право власності ставиться під сумнів іншими особами, які теж вважають себе законними власниками такого майна. Крім того, нотаріусом фактично були змінені частки у нерухомому майні на користь ОСОБА_1 , тому суд з метою ефективного захисту прав позивачів та повернення у первісний стан, вважає можливим визнати за ОСОБА_2 право власності на 34/100 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати право власності за ОСОБА_1 на 66/100 частин цієї квартири.

Щодо заперечень відповідача, викладених у відзиві, з приводу дійсності повноважень представника позивачів та не відповідності документів, виданих у США, правилам легалізації (апостилізації), суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільно-правовий спір це спір, що виникає між учасниками цивільно-правових відносин і регулюються цивільним, трудовим, земельним, сімейним, цивільно-процесуальним та іншими галузями права.

Цивільне судочинство має на меті саме захист чи поновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів учасників провадження.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Повноваження представників та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи, свідоцтвом про народження дитини чи або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

Відповідно до ч. 9 ст. 62 ЦПК України довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В матеріалах справи містяться довіреності від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які підтверджено та підписано у присутності державного нотаріуса Октай Асатурян, державним нотаріусом Округ Монтгомері, Меріленд, США (а.с.44-58). У довіреності позивачі надають повноваження, зокрема, адвокатам Коростельову С.В., Ковирєву А.В., які брали участь у даній справі.

Суд вказує, що компетенція щодо перевірки повноважень представників відноситься виключно до повноважень суду. Так, головуючий встановлює особу представника, перевіряє його повноваження, обмеження таких повноважень, вивчає зміст довіреності чи іншого документа на представництво. Під час підготовчого засідання судом були перевірені повноваження представника ОСОБА_4 , і не виявлено порушень у порядку засвідчення довіреності та проставлення апостиля. Тому судом було допущено до участі в процес представників позивачів.

Водночас суд зауважує, що спір у цивільному судочинстві може виникати з приводу фактичних обставин справи, тобто власне спірних правовідносин. Цивільне процесуальне законодавство не передбачає можливості існування спору з приводу повноважень представників, повноважень суду, діяльності секретаря судового засідання, судового розпорядника тощо, оскільки для цього існують певні процесуальні механізми, як то відвід судді, секретаря, іншого учасника судового процесу. Проте відповідачем та представником відповідача надані заперечення щодо повноважень представників позивачів, тому суд надає цим доводам відповідну оцінку.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 5 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Апостиль повинен мати форму квадрата, довжина сторін якого дорівнює не менше 9 см.

Суд звертає увагу, що проставлення апостиля на документі засвідчує не сам зміст документу, а лише підтверджує повноваження та правовий статус відповідної посадової особи, яка засвідчила цей документ у іншій країні, яка приєдналась до Конвенції.

Дослідивши довіреності від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд вбачає, що вони належним чином посвідчені, особу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлено, дієздатність перевірено, а текст довіреності підписано у присутності державного нотаріуса пана Октай Асатурян, який має відповідні повноваження. Ці повноваження підтверджено секретарем Окружного суду округу Монтгомері Барбарою Г. Мейкледжнон (а.с. 52-53).

Доводи представника відповідач не те, що апостилі проставлені не на довіреностях суд відхиляє, оскільки Конвенцією передбачено, що апостиль може проставлятись як безпосередньо на документі, так і на окремому аркуші (ст. 4 Конвенції).

Доводи про те, що апостиль не засвічує зміст документу, суд не приймає, оскільки апостиль має засвідчувати статус посадової особи та її підпис, а не зміст документу (ст. 3 Конвенції).

Щодо змісту перекладу, то будь-яка особа не має повноважень ставити під сумнів зміст перекладу офіційного документа з іноземної мову на українську, оскільки такий переклад засвідчується нотаріально. Наявність помилки у прізвищі « ОСОБА_10 » - « ОСОБА_11 » не свідчить про не дійсність довіреностей, а лише є технічної помилкою, що не спотворює суть цієї нотаріальної дії.

Щодо неправильності нотаріальної дії приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю., суд вказує, що відповідач та його представник не позбавлені можливості оскарження відповідної нотаріальної дії, якщо вона, на їх думку, вчинена з порушенням чинного законодавства. Суд в рамках розгляду даного спору не може вирішувати питання про правомірність нотаріальної дії щодо оформлення довіреностей, оскільки цим вийде за межі судового розгляду.

З приводу заперечень відповідача, що ОСОБА_7 є живою, суд відхиляє такі доводи, оскільки довідка адвоката, який практикує в США, є належним та допустимим доказом. Також ОСОБА_2 особисто підписала довіреність на представництво її інтересів у суді, а копія свідоцтва про її смерть взагалі не легалізована у встановленому порядку та видана на території росії, хоча остання емігрувала в США.

Посилання відповідача на те, що особу ОСОБА_1 встановлено за паспортом зразка колишнього РСР, є лише припущенням, оскільки з тексту довіреності не видно на підставі чого саме встановлено особу ОСОБА_1 . Це міг бути будь-який документ із фотографією, що засвідчує особу. В США це, зазвичай, водійське посвідчення, паспорт чи інший документ, що посвідчує особу.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження відповідача про те, що рішення про державну реєстрацію прав, за яким право власності на спірну квартиру в цілому за ОСОБА_1 (частка 1/1) скасовано лише в адміністративному порядку, правового значення для цього спору не має, оскільки суд дійшов висновку про витребування спірного майна на користь позивачів, що є універсальним способом захисту, і на підставі такого рішення суду реєстратор зобов`язаний внести запис до Державного реєстру речових прав запис про право власності позивачів, тобто скасовувати всі проміжні реєстраційні дії не потрібно, і це не є ефективним способом захисту.

Щодо поєднання у позовній заяві способів захисту, які є, на думку представника відповідача, взаємовиключними, суд вказує, що визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, витребування майна та визнання на нього права власності, у даному випадку є належним способом захисту, що відповідає закону. Обрані позивачами способи захисту у повній мірі дозволяють відновити порушені права позивача та здійснити віндикацію майна. Позовна вимога про визнання договору, за яким остаточно вибуло майно з володіння позивачів, недійсним, не є ефективним способом захисту, оскільки для витребування майна не вимагається визнання такого договору недійсним, і на практиці таку позовну вимогу виконати буде неможливо, оскільки реєстратор не зможе самостійно скасувати державну реєстрацію прав за цим договором.

Всі інші доводи відповідача не спростовують висновку суду про те, що спірне майно вибуло з володіння позивачів поза їх волею, тому суд відхиляє такі доводи.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на нього.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог: на користь ОСОБА_1 908, 00 грн., на користь ОСОБА_2 1816, 00 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_6 ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царейкін М.С. (49000, м. Дніпро, вул. Титова, 8), про визнання недійсними свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.11.2019 року, видане приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С., зареєстроване в реєстрі за № 861.

Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ) 34/100 частини квартири, загальною площею 110,2 кв.м., житловою площею 69,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на 34/100 частини квартири, загальною площею 110,2 кв.м., житловою площею 69,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 66/100 частин квартири, загальною площею 110,2 кв.м., житловою площею 69,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на 66/100 частин квартири, загальною площею 110,2 кв.м., житловою площею 69,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 908, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір у розмірі 1 816, 00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участі в судовому засіданні протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ