Номер провадження: 22-ц/813/1612/22
Справа № 501/4586/19
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 червня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності, шляхом визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2018 року до Іллічівського міського суду Одеської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 , не сплачує комунальні платежі, що створює незручності у власника у користуванні житлом (а.с. 1-17).

25 червня 2020 року рішенням Іллічівського міського суду Одеської області (головуючий-суддя Смирнова В.В.) у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено за необґрунтованістю (а.с. 55-56).

20 липня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу через Іллічівський міський суд Одеської області на рішення від 25 червня 2020 року. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому підлягає скасуванню. Апелянт пояснює, що відповідач не є власником квартири і фактично у ній не проживає тривалий термін та не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги, не здійснює поточного ремонту житла, його особисті речі в будинку відсутні, з реєстрації не знімається. Вказує на те, що шлюб між сторонами фактично припинений, а реєстрація відповідача у належній позивачу на праві власності квартири, позбавляє позивача можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватися ним. Крім того, апелянт вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг. Апелянт вказує на те, що відповідач вселилася у спірну квартиру як член сім`ї власника житлового будинку і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Апелянт просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 червня 2020 року, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою (а.с. 58-63).

07 вересня 2020 року канцелярією Одеського апеляційного суду було зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, в якому представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 зазначила, що вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права. Представник відповідача вказує на те, що апелянт різними способами перешкоджає відповідачці та малолітньому сину сторін проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 : змінив замки на вхідних дверях, не надає ключі від цих замків, засобами поштового зв`язку «Нова пошта» відправив всі речі відповідачки та сина, а також віддав квартиру в оренду стороннім особам. Після того, як відповідачка з сином не змогла потрапити до квартири вона звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення. Крім того, представник відповідача зазначила, що свою правову позицію щодо того, що ОСОБА_2 втратила право на проживання в спірній квартирі, втратила інтерес до спірної квартири ані апелянт, ані його представник не навели. Представник відповідача також наголошувала на тому, що ОСОБА_2 нікуди зі спірної квартири з сином не виїжджала, адреси не змінювала, та їй з сином немає куди виїжджати, тому що вказана квартира їх єдине житло. З огляду на викладене, представник відповідача просила залишити апеляційну скаргу без задоволення (а.с. 82-85).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

25 жовтня 2022 року до Одеського апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , в якому представник відповідача просила розглянути справу за відсутності відповідача та його представника, а також залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони про час та порядок проведення судового засідання 27 жовтня 2022 року повідомлені належним чином. Клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції сторони до суду не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком, а тому у задоволенні позову вирішив відмовити.

Апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи та оцінка апеляційного суду.

З матеріалів справи вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , що підтверджується копіями договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2007 року, технічного паспорту №651-И-10-237 від 31 жовтня 2006 року та витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів (а.с. 8-14).

Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 20 листопада 2010 року зареєстрували шлюб (а.с. 28).

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 лютого 2021 року. Рішення набрало законної сили.

Відповідно до копії свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 від 02 червня 2011 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 29).

Як в позовній заяві (а.с. 2), так і в апеляційній скарзі (а.с. 59) позивач вказує на те, що відповідач не є власником квартири і фактично у ній не проживає тривалий термін та не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги, не здійснює поточного ремонту житла, його особисті речі в будинку відсутні, з реєстрації не знімається, а тому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно зі ст. 405 ЦК України та члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому, статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, ні до позовної заяви, ні до апеляційної скарги доказів на підтвердження того, що фактично у ній не проживає тривалий термін та не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги, апелянтом не додано.

Крім того, 19 жовтня 2021 року представником відповідача було надіслано клопотання, до якого додано копію рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 січня 2021 року та копію постанови Одеського апеляційного суду в цивільній справі №501/1294/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення та акт державного виконавця від 15 вересня 2021 року про примусове виконання рішення Іллічівського міського суду від 21 січня 2021 року.

Згідно з рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 21 січня 2021 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 14 липня 2021 року, позов задоволено: зобов`язано ОСОБА_1 усунути позивачці перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_5 до вказаної квартири та передачі позивачці ключів від квартири; вирішено питання про розподіл судових витрат.

При цьому, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень вище вказані рішення та постанова по справі №501/1294/20 були залишні без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року. Так, Верховний Суду зазначив, що: «установивши, що відповідач чинить перешкоди позивачці та малолітній дитині сторін у користуванні жилим приміщенням, до якого вони вселилися на законних підставах як члени сім`ї власника, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок про задоволення позову шляхом вселення та зобов`язання вчинити дії». Також Верховний Суд вказав: «За відсутності відомостей про наявність у позивачки та дитини сторін іншого житла вселення до спірної квартири осіб, які набули право користування житлом на законних підставах та не позбулися його після розірвання шлюбу між сторонами, з урахуванням того, що відповідач сервітут позивачки у встановленому законом порядку не оспорив, не свідчить про порушення балансу інтересів сторін у спірних правовідносинах та, зокрема, положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, враховуючи вище викладене у сукупності, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький