ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Владімірову Р.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Говорової Світлани Леонідівни на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2021 року (ухвалене суддею Материнко М.О., повний текст рішення складено суддею 07 жовтня 2021 року) у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності. В якій прохала визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 4/5 частини квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 92,3 м. кв. Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/5 частини квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 92,3 м. кв.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 29.06.2006 року ОСОБА_1 уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 . Згідно договору купівлі продажу від 13.10.2010 року, укладеного між ВАТ «Полтавський домобудівельний комбінат» та ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Матвієнко В.О. №482, була придбана квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 92,3 м. кв. Згідно п.2 договору продаж вчинено за 369 200,00 гривень. Право власності зареєстровано за відповідачем в ПП «Полтавське БТІ «Інвентаризатор» 12.05.2010. Згідно довідки №748 від 04.11.2019, ОСОБА_1 проживає разом з чоловіком ОСОБА_2 та сином ОСОБА_3 без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 92,3 м. кв. Вказувала, що вищезазначена квартира була придбана частково за особисті кошти позивача в сумі 215 000 грн, інша решта коштів в сумі 154 200 грн були спільними коштами позивача та відповідача. Гроші в сумі 215 000 грн позивачу надали її батьки для придбання квартири, тому відповідно до вимог ч.1 ст. 57 СК України 3/5 частини квартири є її особистою приватною власністю. На думку позивача, спільною сумісною власністю подружжя є 2/5 частини квартири вартістю 154 200 грн, відповідно кожному з них належить 1/5 частина квартири вартістю 77100 грн. Вважає, що їй на праві власності належить 4/5 частин вищевказаної квартири. З відповідачем на даний час виникають суперечки відносно квартири, відповідач не визнає її право власності на частку в квартирі, відмовляється реєструвати її, позивача та сина за фактичним місцем проживання через що позивач звертається до суду з вказаним позовом.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовлено у повному обсязі.

З вказаним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохала скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким вимоги позивача задовольнити у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що судом порушено принцип змагальності та рівності сторін. Суд фактично звільнив відповідача від обов`язку доказування його заперечень, а саме що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, джерело походження коштів, їх розмір та інші обставини, поклавши тягар доказування на позивача ОСОБА_1 . Вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази того, що частково спірна квартира була придбана за її особисті кошти. Вказує, що мати позивача ОСОБА_4 надала їй кошти у розмірі 215 000 грн на підставі договору про безповоротну фінансову допомогу від 09.04.2010 року для придбання спірної квартири. Право на укладання такого договору передбачено ст. 6 ЦК України, а тому доводи відповідача, що це договір дарування, а тому є нікчемним, є необґрунтованими. Це при тому, що відповідач вказаний договір не оспорив, та зустрічний позов не заявив. Також зазначає, що відповідач не визнає право власності позивача на квартиру, тому суд повинен був вирішити спір по суті, а не посилатися на презумпцію права спільної сумісної власності. Крім того, вважає, що рішення суду першої інстанції є суперечливим, оскільки суд зазначив, що спірна квартира належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності в рівних частках по Ѕ частині кожному, але при цьому суд відмовляє позивачу в визнанні права власності на нерухоме майно в будь-якому розмірі.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі, та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохав, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На момент розгляду справи були присутні представники сторін, відповідач та третя особа, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що з 29.06.2006 року сторони по справі перебувають в шлюбі. Відповідачу ОСОБА_2 та його брату ОСОБА_5 на підстав свідоцтва про право власності, виданого 13.05.2020 року відділом приватизації житла управління житво-комунального господарства м. Полтави, належала квартира АДРЕСА_2 . Вказана квартира була продана 04.01.2008 року у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за 277 750 грн.

Після продажу вищевказаної квартири позивач та відповідач придбали квартиру АДРЕСА_3 за 121954 грн, яку 23.03.2010 року було продано за 160 000 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.03.2010 року.

Так, після продажу вищевказаної квартири в період шлюбу подружжя придбало спірну квартиру АДРЕСА_4 , яка на праві власності належить ОСОБА_2 , що підтверджується копіями: договору купівлі-продажу укладеного між ВАТ «Полтавський домобудівельний комбінат» та ОСОБА_2 13.04.2010, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Матвєєнко В.О., зареєстрованого в реєстрі №482; витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» за №26097252 від 12.05.2010 а записано у реєстрову книгу №152 за реєстровим №20974.

Як слідує з договору, квартира АДРЕСА_4 була придбана за 369 200 гривень.

Отже, спірна квартира АДРЕСА_4 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки придбана в період шлюбу.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції погоджуючись з доводами відповідача виходив з того, що оскільки доказів того, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_1 чи саме за кошти, які були надані її батьками відповідно до договору про надання безповоротної фінансової допомоги, позивачем не надано, а тому виходячи з презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Як мотиви для вказаних висновків, суд першої інстанції зазначив про те, що позивач надаючи згоду відповідачу на вчинення договору купівлі-продажу спірної квартири фактично підтвердила рівномірний розподіл придбаного майна між подружжям. Крім того, судом було вказано, що наданий позивачем договір насправді є договором дарування, а тому відсутність його нотаріального посвідчення вказує на його нікчемність.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, що спірна квартира АДРЕСА_4 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки придбана в період шлюбу. Проте, право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано лише за позивачем ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи зазначив, що спірна квартира належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності в рівних частках по 1/2 частині кожному, але при цьому суд фактично безпідставно не вирішив по суті вимоги позивача про визнанні права власності на нерухоме майно у визначених судом розмірах.

Колегія суддів, вважає вказане порушення процесуальних норм суттєвим та таким, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового по суті позовних вимог.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Як вбачається з наявних у справі доказів, які ніким не оспорюються, сторони по справі спірне нерухоме майно придбали за 369200 грн, частина спільних коштів в сумі 160000 грн, була отримана сторонами від продажу спільної квартири та була використана для придбання.

Решта коштів, в розмірі 209200 грн, які були використанні для придбання квартири, за доводами позивача є її особистою власністю та були отриманні на підставі договору надання безповоротної фінансової допомоги укладеному між нею та її матір`ю ОСОБА_4 . На підтвердження доводів позивачем надано до суду письмовий договір.

Згідно доводів відповідача, вказану різницю коштів для придбання квартири, сторони в інтересах сімї отримали в борг у рідних та знайомих, На підтвердження доводів відповідачем до суду будь-яких доказів не надано. Проте на спростування доказів позивача, надано письмову згоду останньої на придбання спірного нерухомого майна, яка була прийнята до уваги судом першої інстанції та копії договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

На думку колегії суддів, вказані доводи відповідача та висновки суду є необґрунтованими, оскільки виходячи зі змісту письмової згоди та змісту норм права, на які вона містить посилання, не вбачається прямих і чітких вказівок на те, що подружжя на момент придбання нерухомого майна, узгоджували природу коштів за, які придбавалася квартира та частку кожного із подружжя в них, або якимось іншим чином вирішували інші питання, крім віднесення даного майна до об`єкту спільної сумісної власності.

Доводи відповідача, що частину коштів, яку він використав для придбання спірного нерухомого майна, він отримав від продажу нерухомого майна в 2008 та 2010 роках, є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що вони були ПОЕТАПНО вкладені для остаточного придбання у спірну власність квартири АДРЕСА_3 .

Доводи відповідача та висновки суду першої інстанції щодо неналежності та недопустимості, як доказу наданого до суду позивачем договору безповоротної фінансової допомоги, зважаючи на його нікчемність є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на нормах права.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.

Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них/

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору.

Тлумачення статті 6 ЦК України свідчить, що сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. Свої відносини в непонайменованих договорах сторони врегульовують на власний розсуд.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню(частина п`ята статті 719 ЦК України).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.(частина перша статті 220 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що вимоги вказаних норм права розраховані на їх застосування до тих ситуацій, якщо між сторонами вчинено договір дарування. У разі, якщо вчинено непонайменований договір, то зазначені вимоги не підлягають застосуванню.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Другої судової палати КЦС Верховного Суду України від 13 квітня 2022 року справа № 366/599/19.

Виходячи з положень наведених вище норм та встановлених по справі обставин, між позивачем та третьою особою укладено непонайменований договір щодо розпоряджання грошовими коштами належними ОСОБА_4 , а відповідно висновки суду про недопустимість вказаного доказу виходячи з його нікчемності, є не обґрунтованими.

Відповідно суд першої інстанції не міг проводити перекваліфікацію вказаного договору, оскільки він не був предметом спору по справі, а повинен був проводити його оцінку, як доказу, виходячи з встановленої презумпції його правомірності та з врахування доказів іншої сторони, поданих на його спростування чи заперечення.

За вказаних обставин доводи зазначені в апеляційній скарзі в цій частині є обґрунтованими та підлягають врахуванню при розгляді справи по суті. З огляду на викладене, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції щодо неналежності, недопустимості та не достатності наданих позивачем доказів на підтвердження доводів щодо вкладення особистих коштів для придбання у спільну власність подружжя спірного нерухомого майна, є необґрунтованими.

Викладені обставини, з врахування позиції відповідача (який не оспорив наданий позивачем договір, не спростував доводів позивача щодо природи походження коштів та не підтвердив свої заперечення з даного питання), на думку колегії суддів, дають можливість прийняти до уваги надані позивачем докази і визнати вимоги позивача доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

При надані оцінці правильності розрахунку часток сторін у спільному нерухомому майні, який вказаний у позові, колегія суддів, вважає його правильним, одночасно враховуючи той факт, що відповідач у цій частині своїх заперечень не висловлював.

З огляду на викладене висновки суду першої інстанції є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам справи, а доводи апеляційної скарги відповідно обґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2021 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 адвоката Говорової Світлани Леонідівни задовольнити.

РішенняОктябрського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2021 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 4/5 частини квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 92,3 м. кв.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/5 частини квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 92,3 м. кв.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 28 квітня 2022 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ О.Ю. Кузнєцова ______________ Л.М. Хіль

Згідно з оригіналом. Виготовлено з АСДС.

Помічник судді Полтавського

апеляційного суду Я.В. Цюра