РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/8807/21

Номер провадження 2/495/938/2022

24 жовтня 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово судді Анісімової Н.Д.,

із участю секретаря судового засідання Коліниченко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровському в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» про скасування наказу про звільнення та зміну формулювання звільнення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Білгород-Дністровського морського торговельного порту» від 13.10.2021 року №406-к в частині звільнення ОСОБА_1 згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України;

- визнати формулювання причин та підстав звільнення ОСОБА_1 з посади навантажувача Державного підприємства «Білгород-Дністровського морського торговельного порту» за прогул по п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України неправильними;

- вважати ОСОБА_2 звільненим з посади навантажувача з 01 жовтня 2021 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначає, що працював в ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» на посаді водія навантажувача ВКМ. 20 серпня позивач відправив на адресу відповідача поштою листа із заявою про звільнення за власним бажананням, зокрема в тексті заяви було зазначено: « ОСОБА_3 звільнити мене з посади водія навантажувача ВКМ з 01 вересня 2021 року згідно п.3 cт. 38 КЗпП України, за власним бажанням внаслідок не виконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного і трудового договору. Здійснити повний розрахунок з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьохмісячного заробітку на підставі cт. 44 КЗпП України. У протилежному випадку буду змушений звернутися до інспекції з питань праці із скаргою на порушення трудового законодавства за cт. 41 КУпАП». Фактом порушення законодавства про працю є чисельні рішення та судові накази Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області про систематичні невиплати працівникам ДП «Білгород-Дністровського морський торговельний порт» заробітної плати, в тому числі позивачу особисто.В свою чергу відповідач надіслав позивачу 01.10.2021 року лист з відповіддю, яким позивача повідомлено про: «Інформуємо, що ДП «БДМТП» отримав лист 01.10.2021 року. вх. № 1442 та розглянув заяву щодо ОСОБА_4 звільнення за власним бажанням згідно п.3 cт. 38 КЗпП України. Повідомляємо що згідно ч.3 cт. 38 КЗпП зобов`язує власника звільнити працівника, що має поважні для цього причини, у строк, про який просить працівник відповідно Переліку (невичерпаний) поважних причин для звільнення за власним бажанням у законодавстві який міститься в cт. 38 КЗпП. У зв`язку з вище викладеного повідомляємо що Вас буде звільнено після відпрацювання 2 тижнів, а саме 13 жовтня 2021 року за власним бажанням згідно п.3 cт. 38 КЗпП України, у разі якщо Ви не відпрацюєте 2-х тижневий строк і не з`явитеся на роботу вДП «БДМТП» то буде розглянуто питання щодо звільнення згідно п.4 cт. 40 КЗпП України». 13 жовтня 2021 року було видано оскаржуваний наказ відповідача № 406- к «По особовому складу», яким у другому пунктів зазначено:«Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таб. № 6907, водія навантажувача... з 13 жовтня 2021 року за прогули без поважних причин, згідно п.4 ст. 40 КЗпП України., підстава: Протокол № 1 від 06.10.2021 pоку, Протокол № 2 від 12.10.2021 року «Про проведення службового розслідування». Позивач зазначає, що будь-яких пояснень стосовно проведеного службового розслідування йому не пропонували надати, більш того з самим службовим розслідування його не ознайомлювали. На підставі наведеного, позивач вважає, що наказ ДП «Білгород-Дністровського морського торговельного порту» від 13.10.2021 року №406-к про його звільнення має бути скасованим, а також змінено формулювання причин звільнення позивача на «звільнення за власним бажанням».

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач скористався своїм правом відповідно до ст.178 ЦПК України та на адресу суду надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з наведеними в позовній заяві доводами позивача не згоден, вважає їх безпідставними та такими що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що 20 серпня він відправив на адресу відповідача поштою листа із заявою про звільнення за власним бажанням, проте дане твердження не відповідає дійсності, оскільки відповідно до журналу реєстрації вхідної кореспонденції ДП «БДМТП» лист від ОСОБА_1 20 серпня 2021 року не надходив, більш того позивачем особисто була надана заява від 26 липня 2021 року на підставі якої був створений наказ від 26 липня 2021 р. № 310-к «По особовому складу», згідно якого позивач ОСОБА_1 знаходився у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину згідно ч.3 ст. 26 ЗУ « Про відпустки» (Закон № 530- IX від 17.03.2020 року та ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб») на 37 календарних днів з 26.07.2021 року по 31.08.2021 рік, інших заяв на які посилається позивач до канцелярії ДП «БДМТП»не надходило, що підтверджує неправдивість інформації, адже показів відправки листа саме 20 серпня і самої заяви про звільнення за власним бажанням позивачем не було надано, тому ця інформація підлягає спростуванню. Також позивач у своєму позові зазначає, що: «Фактом порушення законодавства про працю є чисельні рішення та судові накази Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області про систематичні невиплати працівникам ДП «Білгород-Дністровського морськийторговельний порт» заробітної плати, в тому числі й мені особисто», «На підтвердження невиконання законодавства про працю надаю рішення суду вигляді судового наказу про чисельні факти невиплаченої, але нарахованої заробітної плати, яку відповідач мав сплачувати працівникам», проте дане рішення яке було надане позивачем в додатках до позовної заяви не стосується справи про скасування наказу про звільнення та зміну формулювання звільнення. Крім того, позивач в обставинах справи зазначає, що: «Відповідач надіслав мені 01.10.2021 року лист із відповіддю за якою мене повідомлено про наступне:«Інформуємо, що ДП «БДМТП» отримав лист 01.10.2021 р. вх. № 1442 та розглянув заяву щодо ОСОБА_4 звільнення за власним бажанням згідно п.3 ст. 38 КЗпП України.Повідомляємо що згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП зобов`язує власника звільнити працівника, що має поважні для цього причини, у строк, про який просить працівник відповідно переліку (невичерпаний) поважних причин для звільнення за власним бажанням у законодавстві який міститься в ст. 38 КЗпП.У зв`язку з вище викладеного повідомляємо що Вас буде звільнено після відпрацювання 2 тижнів, а саме 13 жовтня 2021 року за власним бажанням згідно п.3 ст. 38 КЗпП України, у разі якщо Ви не відпрацюєте 2-х тижневий строк і не з`явитеся на роботу в ДП «БДМТТІ» то буде розглянуто питання щодо звільнення згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України», можна розцінювати як визнання факту того, що ДП «БДМТП» отримав лист 01.10.2021 року, а не 20.08.2021 року, як позивач зазнає у своїй позовній заяві. Що стосується вимог позивача стосовно скасування наказу про звільнення та зміни формулювання «звільнення за власним бажанням» слід відмовити в повному обсязі, оскільки до ДП «БДМТП» кур`єрською службою доставки надійшов лист 01.10.2021 року від позивача ОСОБА_1 , який був зареєстрований канцелярією порту за вх. № 1441 від 01.10.2021 року. Після витриманням 3-годинного терміну відсутності працівника на робочому місці, начальником ЗКМ Зозулею Янісом був поданий рапорт в якому було повідомлено, що 01.10.2021 року водій навантажувач ОСОБА_1 , таб. 6907 не з`явився на роботі, про свою відсутність ніяк не повідомив, на телефоні дзвінки не відповідав та відділом кадрів було вирішено направити лист від 01.10.2021 року № 803 щодо роз`яснення звільнення після відпрацювання ним 2-тижневого терміну та запропонував провести службове розслідування і провести процедуру звільнення за прогул без поважних причин згідно до п.4 ст. 40 КЗпП України. Після чого, наказом від 01 жовтня 2021 року №139 «Про проведення службового розслідування» на підставі рапорту начальника виробничого комплексу механізації ОСОБА_5 від 01.10.2021 року була створена комісія, якій необхідно було провести службове розслідування, скласти акт розслідування з зазначенням обставин виявлених під час розслідування та надати висновок комісії. Комісією було проведено засідання та винесено протокол № 1 від 06 жовтня 2021 року в якому встановленого факт відсутності працівника на робочому місці. За результатами проведеного службового розслідування було виявлено наступне:було розглянуто акти про відсутність працівника на робочому місці за період з 01.10.2021року, заступником начальника СМБ Грабовським С.О. було надано на розгляд комісії рапорт, де зазначив, що позивач ОСОБА_1 не перетинав КПП №1 (контрольно-пропускний пункт) 01.10.2021 року. Виходячи з наданих документів комісія дійшла до висновку: «У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не виходить на звязок, не проявляє свою участь та не надає пояснення причин своєї відсутності з додаванням виправдувальних документів, відповідно до ст. 149 КЗпП України комісія пропонує начальнику відділу кадрів надіслати лист щодо письмового пояснення причин своєї відсутності на робочому місці з 01.10.2021 року по теперішній час. Зібратися комісії 12.10.2021 року з зібраним матеріалом для умовного розгляду питання щодо звільнення ОСОБА_1 ». В свою чергу начальником відділу кадрів був надісланий лист від 06.10.2021 року № 817 до позивача ОСОБА_1 з проханням звернутися останньому до відділу кадрів та надати письмові пояснення щодо причини відсутності на робочу місці протягом п`яти робочих днів, починаючи з 01.10.2021 року, а також позивачу було роз`яснено та повідомлено про те, що в разі його неявки буде розглянуто питання, щодо його звільнення на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Проте позивач пояснень, щодо відсутності його на робочу місці з 01.10.2021 року по 12.10.2021 рік протягом п`яти днів так і не надав, а тому комісія провела засідання колегіально та винесла протокол № 2 від 12.10.2021 року. Після чого комісія винесла рішення, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не виходить на зв`язок, не проявляє свою участь та не надає пояснення причин його відсутності з додаванням виправдувальних документів відповідно до ст. 149 КЗпП України комісія пропонує звільнити водія навантажувача ОСОБА_1 , таб. № 6907 за прогули без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України.

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

В судове засідання позивач не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений, причини неявки суду невідомі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, але відповідно до відзиву просив справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги не визнає та просив відмовити в задоволенні позовних з підстав зазначених у відзиві.

Враховуючи, що сторони до суду не прибули, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вимог ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд приходить до наступних висновків.

Фактичні обставини встановлені судом

Як зазначає позивач він працював на в ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» на посаді водія навантажувача ВКМ. 20 серпня позивач відправив на адресу відповідача поштою листа із заявою про звільнення його за власним бажананням, зокрема в тексті заяви було зазначено: «Прошу звільнити мене з посади водія навантажувача ВКМ з 01 вересня 2021 року згідно п.3 cт. 38 КЗпП України, за власним бажанням внаслідок не виконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного і трудового договору. Здійснити повний розрахунок з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьохмісячного заробітку на підставі cm. 44 КЗпП України. У протилежному випадку буду змушений звернутися до інспекції з питань праці із скаргою на порушення трудового законодавства за cт.41 КУпАП». Фактом порушення законодавства про працю є чисельні рішення та судові накази Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області про систематичні невиплати працівникам ДП «Білгород-Дністровського морський торгівельний порт» заробітної плати, в тому числі позивачу особисто.

В свою чергу відповідач надіслав позивачу 01.10.2021 року лист з відповіддю, яким позивача повідомлено про: «Інформуємо, що ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» отримало лист 01.10.2021 року. вх. № 1442 та розглянув заяву щодо Вашого звільнення за власним бажанням згідно п.3 cт. 38 КЗпП України. Повідомляємо що згідно ч.3 cт. 38 КЗпП зобов`язує власника звільнити працівника, що має поважні для цього причини, у строк, про який просить працівник відповідно Переліку (невичерпаний) поважних причин для звільнення за власним бажанням у законодавстві який міститься в cт. 38 КЗпП. У зв`язку з вище викладеного повідомляємо що Вас буде звільнено після відпрацювання 2 тижнів, а саме 13 жовтня 2021 року за власним бажанням згідно п.3 cт. 38 КЗпП України, у разі якщо Ви не відпрацюєте 2-х тижневий строк і не з`явитеся на роботу вДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» то буде розглянуто питання щодо звільнення згідно п.4 cт. 40 КЗпП України». 13 жовтня 2021 року було видано оскаржуваний наказ відповідача № 406- к «По особовому складу», яким у другому пунктів наказано:«Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таб. № 6907, водія навантажувача... з 13 жовтня 2021 року за прогули без поважних причин, згідно п.4 ст. 40 КЗпП України., підстава: Протокол № 1 від 06.10.2021 pоку, Протокол № 2 від 12.10.2021 року Про проведення службового розслідування».

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч.1 ст.23 КЗпП України).

Відповідно до п. п. 1, 4 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Частиною третьої статті 38 КЗпП України визначено, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Тлумачення змісту статті 38 КЗпП України свідчить, що за наведеною нормою розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.

У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-34цс13, Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18) та від 20 лютого 2021 року у справі № 522/18787/17.

Варто зазначити, що заборона роботодавцеві самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору виникає за умови непідтвердження або невизнання роботодавцем порушень трудового законодавства, вказаних працівником, як на підставу звільнення за ч.3.ст. 38 КЗпП України.

Тобто, основною підставою для застосування вказаної норми КЗпП України є факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи.

Зазначення працівником конкретних випадків порушення трудового законодавства має наслідком в подальшому підтвердження даних фактів роботодавцем та звільнення працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, або ж невизнання власником зазначених порушень та відмову у розірванні трудового договору відповідно до даної норми.

Тобто, саме лише зазначення у заяві про звільнення працівником частини 3 статті 38 КЗпП України без конкретизації фактів порушення роботодавцем законодавства про працю не може свідчити про наявність обов`язку останнього безумовного звільнення працівника відповідно до приписів даної норми трудового законодавства

До того ж, порушення власником або уповноваженим ним органом трудового законодавства, умов колективного чи трудового договору мають передувати в часі прийняттю рішення працівником про звільнення саме з цієї підстави та цілком очевидно слугувати безпосереднім чинником такого рішення.

Як підставу для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України позивач вказав регулярну невиплату заробітної плати.

Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року по справі № 589/771/16-ц (провадження № 61-13258сво 18) роз`яснив, що розірвання трудового договору з ініціативи працівника у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю здійснюється на підставі заяви працівника з дотриманням передбаченого частиною першою статті 38 КЗпП України порядку.

Регламентований ст. 38 КЗпП України порядок звільнення працівника за власним бажанням передбачає необхідність: письмового звернення працівника до роботодавця за два тижні до звільнення з попередженням про розірвання трудового договору; зазначення у заяві про звільнення за власним бажанням про порушення роботодавцем законодавства про працю у випадку звільнення з такої підстави; продовження працівником роботи до видачі власником або уповноваженим ним органом наказу (розпорядження) про звільнення.

При цьому, залишення роботи без дотримання передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України порядку є самовільним, у тому числі й за обставин фактичної наявності заборгованості з виплати заробітної у підприємства перед працівником, коли він не посилається на відповідні обставини у заяві про звільнення.

Обов`язок роботодавця звільнити працівника за поданою ним заявою про звільнення за власним бажанням без дотримання передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України порядку наведеною нормою не встановлений.

Аргументи позивача про порушення з боку відповідача трудового законодавства (не виплата заробітної плати) спростовується вищевикладеним.

З огляду на викладене, відповідач не мав обов`язку звільняти позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, навіть у разі подання ним заяви, а діяв у відповідності з вимогами КЗпП України.

Тому суд не вбачає підстав для задоволення позову у зв`язку з відсутністю доведеності фактів порушення законодавства про працю.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання відповідача змінити підставу звільнення на ч.3 ст.38 КзпП України задоволенню не підлягають у зв`язку з недоведеністю.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин).

Прогулом без поважних причин вважається залишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк, залишення без поважних причин особою, з якою укладений строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору, самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим працівником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов`язкового відпрацювання, самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо. Не може вважатися прогулом відсутність працівника на робочому місці за умови, що він присутній на підприємстві. Якщо працівник не залишив місце розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу.

Факт відсутності працівника на роботі може підтверджуватися письмовими свідченнями інших працівників, письмовими поясненнями самого працівника, відповідним актом, складеним у присутності не менше двох інших працівників, його безпосереднім керівником у довільній формі.

При звільненні за прогул (які при іншому дисциплінарному звільненні) трудові відносини вважаються припиненими з першого дня невиходу на роботу, якщо працівник до часу видання наказу не працював, а отже, днем звільнення вважається останній день роботи (п. 2.26 Інструкції №58), а не наступний день.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то адміністрація підприємства в цей день повинна надіслати працівнику поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Судом встановлено, що 01.10.2021 року ДП «БДМТП» кур`єрською службою доставки надійшов лист від позивача ОСОБА_1 , який був зареєстрований канцелярією порту за вх. № 1442 від 01.10.2021 року. Після витриманням 3-годинного терміну відсутності працівника на робочому місці, начальником ЗКМ був поданий рапорт в якому було повідомлено, що 01.10.2021 року водій навантажувач ОСОБА_1 , таб. 6907 не з`явився на роботі, про свою відсутність ніяк не повідомив, на телефоні дзвінки не відповідав та відділом кадрів було вирішено направити лист від 01.10.2021 року № 803 щодо роз`яснення звільнення після відпрацювання ним 2-тижневого терміну та запропонував провести службове розслідування і провести процедуру звільнення за прогул без поважних причин згідно до п.4 ст. 40 КЗпП України. Після чого, наказом від 01 жовтня 2021 року №139 «Про проведення службового розслідування» на підставі рапорту начальника виробничого комплексу механізації Зозулі Я.В. від 01.10.2021 року була створена комісія, якій необхідно було провести службове розслідування, скласти акт розслідування з зазначенням обставин виявлених під час розслідування та надати висновок комісії. Комісією було проведено засідання та винесено протокол № 1 від 06 жовтня 2021 року в якому встановленого факт відсутності працівника на робочому місці. За результатами проведеного службового розслідування було виявлено наступне: було розглянуто акти про відсутність працівника на робочому місці за період з 01.10.2021року, заступником начальника СМБ Грабовським С.О. було надано на розгляд комісії рапорт, де зазначив, що позивач ОСОБА_1 не перетинав КПП №1 (контрольно-пропускний пункт) 01.10.2021 року. Виходячи з наданих документів комісія дійшла до висновку: «У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не виходить на зв`язок, не проявляє свою участь та не надає пояснення причин своєї відсутності з додаванням виправдувальних документів, відповідно до ст. 149 КЗпП України комісія пропонує начальнику відділу кадрів надіслати лист щодо письмового пояснення причин своєї відсутності на робочому місці з 01.10.2021 року по теперішній час. Зібратися комісії 12.10.2021 року з зібраним матеріалом для умовного розгляду питання щодо звільнення ОСОБА_1 ». В свою чергу начальником відділу кадрів був надісланий лист від 06.10.2021 року № 817 до позивача ОСОБА_1 з проханням звернутися останньому до відділу кадрів та надати письмові пояснення щодо причини відсутності на робочу місці протягом п`яти робочих днів, починаючи з 01.10.2021 року, а також позивачу було роз`яснено та повідомлено про те, що в разі його неявки буде розглянуто питання, щодо його звільнення на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Проте позивач пояснень, щодо відсутності його на робочу місці з 01.10.2021 року по 12.10.2021 рік протягом п`яти днів так і не надав, а тому комісія провела засідання колегіально та винесла протокол № 2 від 12.10.2021 року. Після чого комісія винесла рішення, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не виходить на зв`язок, не проявляє свою участь та не надає пояснення причин його відсутності з додаванням виправдувальних документів відповідно до ст. 149 КЗпП України комісія пропонує звільнити водія навантажувача ОСОБА_1 таб. № 6907 за прогули без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України.

Таким чином, враховуючи те, що наказ про звільнення ОСОБА_1 не визнано таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, підстави для зобов`язання відповідача внести відповідні зміни - відсутні.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Висновки за результатами розгляду справи

Беручи до уваги встановлені судом факти та відповідні правовідносини, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» про скасування наказу про звільнення та зміна формулювання звільнення, слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 36, 40, 233, 234 КЗпП України ст.ст. 4, 5, 7, 10, 12, 13, 77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265, 273 ЦПК України суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» про скасування наказу про звільнення та зміну формулювання звільнення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Анісімова Н.Д.