Справа № 346/5089/22
Провадження № 2-з/346/47/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 р.м. Коломия

Суддя Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Коваленко Д.С., розглядаючи заяву адвоката позивача - Джумакулієва Назарія Байрамкулийовича - Іваніва Олега Борисовича про забезпечення позову, подану разом із позовною заявою до суду,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , через адвоката Іваніва Олега Богдановича, звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області із заявою про забезпечення його позову до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 336441 гривня 23 копійки, а також відшкодування судових витрат, орієнтовний розмір яких складає: 23364 гривні 41 копійка.

І зокрема, заявою про забезпечення позову він просить накласти арешт та заборонити відчуження наступного майна, на вказану вище суму позову:

-земельну ділянку, кадастровий номер :01:009:0051, площею 0.0569 га для індивідуального садівництва, за адресою: садівниче товариство « ІНФОРМАЦІЯ_1 », с/рада Скрипаївська, Зміївський район Харківська область;

-квартиру, за адресою: квартира АДРЕСА_1 ;

-квартира, за адресою: квартира АДРЕСА_2 .

При цьому необхідність вжиття судом такого заходу забезпечення позову, і в такій кількості, фактично, обґрунтовує наступним: небажання відповідача добровільно вирішити питання про відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди вказує на ухилення від такого обов`язку, і відповідач вживатиме заходів для приховання свого майна, в тому числі шляхом відчуження на користь третіх осіб, а також вивільнення з обігу товарів, коштів та майна, якими володіє, а це в свою чергу унеможливить виконання рішення суду по заявленому позивачем позову, адже не буде з чого повертати завдані збитки.

Оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Разом з цим, згідно з частиною 3 статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

При цьому суд враховує, що за положеннями частини 3 статті 12 та частини 1 статті 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, крім випадків, встановлених цим кодексом; суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених кодексом випадках. А згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватись на припущеннях.

І оскільки вказані положення є основоположними засадами цивільного судочинства, тобто застосовуються судом на будь-якій стадії судового процесу і при розгляді будь-яких питань, які стосуються цивільної справи, вони підлягають обов`язковому застосуванню і при розгляді суддею чи судом заяв про забезпечення позову.

Проте заявником, належним чином не доведено і не надано відповідних доказів того, що відповідач небажає добровільно вирішити питання про відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди, що може свідчити про можливе ухилення відповідача та вжиття певних дій з тим майном, на яке заявник просить накласти арешт та заборонити його відчуження.

Суд прекрасно розуміє, що стандарт доказування наявності умов для вжиття судом заходів забезпечення позову, передбачених частиною 2 статті 149 ЦПК України, не може бути високим. Але заявником взагалі не зазначено і не надано суду будь-яких доказів, з яких суд міг би встановити обізнаність відповідача із постановою, якою його було визнано винуватим у заподіянні шкоди позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (заявник надав копію постанови суду, але з неї вбачається, що справа слухалась без відповідача, а відомостей про те, що він отримав повістку, або хоча би був обізнаний про наявність проти нього адміністративного провадження, суду не надано), а також, що він був обізнаний із визначенним розміром заподіяної ним шкоди. За наявості чого, суд був би готовий серйозно розглянути аргументи заявника про наявність дій чи бездіяльності відповідача щодо відшкодування йому шкоди у добровільному порядку, і як наслідок його можливе ухилення від цього.

Також суд відзначає, що йому не надано і жодних доказів того, що відповідач вживатиме заходів для приховання свого майна, в тому числі шляхом його відчуження на користь третіх осіб, а також, що внаслідок цього, як вказує заявник, може бути приховано майно, на яке він просить накласти арешт. Тут суд виходить із того, що оскільки в силу частин 1 статей 181 та 182 ЦК України майно, на яке заявник просить накласти арешт відноситься до нерухомих речей, перехід права власності на які, їх припинненя, обтяження та виникнення підлягають державній реєстрації, вчинення таких дій, вочевидь не може призвести до приховування такого майна, як з юридичної точки зору, так і практичної, бо це майно є нерухомим.

А суд не може виходити з припущень того, що відповідач є такою особою, яка буде вживати заходів, які можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких звернувся позивач, просто виходячи з наявності постанови про визнання його вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та не відшкодування заподіяної шкоди добровільно, як вказує заявник. Особливо, не маючи навіть відомостей про те, що відповідач був обізнаний про таку постанову, про розмір визначеної шкоди та відомостей про те, що відповідач мав інформацію та можливості зв`язатись із позивачем для вирішення цього питання у позасудовому порядку, тим більше, що як факт заподіяння шкоди, так і його розмір ще підлягають доказуванню.

Окремими питанням є і належність всього майна, яке вказав заявник відповідачу. Суд може погодитись із тим, що квартира, за адресою: квартира АДРЕСА_1 може належати саме відповідачу, оскільки такі відомості вказані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що співпадає з адресою його місцяпроживання, яке вказано у постанові суду, копію якого надав заявник. Проте, з цих же відомостей вбачається, що він не є одноособовим власником цієї квартири. Що стосується земельної ділянки та іншої квартири, то з огляду на відомості з того є реєстру, вони дійсно належать громадянину ОСОБА_2 , але чи є це саме відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_2 , з наданих доказів суд встановити не може, а іншими його не забезпечено.

Разом з цим суд зазначає, що заявником не доведена і співмірність накладення арешту на вищевказане майно із ціною позову, оскільки співмірність також повинен довести саме заявник, але він зупинився тільки на тому, що треба арештувати все майно в межах вказаної ним ціни позову, що фактично означає арешт всього заявленого ним майна, без урахування її вартості, оскільки вона ним не визначена взагалі.

Як і було вказано вище, суд розуміє складнощі, з якими може стикатись заявник при доведенні необхідності вжиття конкретного заходу забезпечення позову, а тому суд і не очікує від заявника надання доказів вартості саме конкретного майна, але враховуючи, що заявник отримав документи щодо адреси його розташування та їх характеристик, заявнику ніщо не заважає отримати і надати суду відомості про ринкову вартість такого майна. Але цього зроблено не було.

Отже, оскільки заявником належним чином, тобто у відповідності до частини 2 статті 149 ЦПК України, з урахуванням зазначених вище засад цивільного судочинства, необґрунтовано і не надано суду відповідних доказів того, чому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення його порушених чи оспорюваних прав або інтересів, в задоволенні заяви про забезпечення позову, слід відмовити.

Таким чином, керуючись статтями 1-18,23,27,30,33,34,149-153,351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в :

В задоволені заяви адвоката позивача - ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом п`ятнадцяти днів з дня складання цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Коваленко Д. С.