Єдиний унікальний номер 341/716/22
Номер провадження 2/341/316/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Мергеля М. Р., за участю:

секретаря судового засідання Матейко О. С.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представниці відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона позичила ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 207000,0 грн до 29 січня 2022 року, про що відповідач написав розписку 01 січня 2021 року. На момент подання позову до суду відповідач їй повернув грошові кошти у розмірі 30000,0 грн. На цей час кошти не повернуті.

З огляду на викладене, позивачка просить суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошові кошти в розмірі 177000,0 грн та судові витрати.

Ухвалою від 08 липня 2022 року відкрито провадження у справі і справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Запропоновано відповідачу, у випадку заперечення проти позову, протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали суду подати до суду відзив на позов, копію якого разом із доданими до нього документами надіслати позивачу.

Судове засідання призначено на 28 липня 2022 року, яке відкладено у зв`язку з клопотанням представниці відповідача на 10 серпня 2022 року.

29 липня 2022 року представниця відповідача ОСОБА_2 подала до суду відзив на позов, у якому сторона відповідача позовні вимоги не визнає. Заперечуючи проти доводів позивача, зазначила, що позивачка не довела наявності обставин, на які посилається у позові, не довела факту укладення договору позики. Просила відмовити у задоволенні позову.

У судове засідання 10 серпня 2022 року з`явилась позивачка та відповідач. Судове засідання відкладено у зв`язку з клопотанням представниці відповідача на 27 вересня 2022 року.

У судове засідання 27 вересня 2022 року з`явились відповідач та його представниця, позивачка не з`явилась. При цьому, позивачка 27 вересня 2022 року подала до суду заяву, у якій просила справу розглядати без її участі, позов підтримує у повному обсязі (а. с. 44).

У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що він у позивачки кошти не позичав, а розписку написав для того, щоб у майбутньому було накладено обтяження на належний йому об`єкт нерухомого майна, а саме на магазин, який він здає в оренду позивачці. Просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення відповідача, з метою забезпечення змагальності сторін, правильного, повного та всебічного встановлення обставин справи, суд визнав явку позивачки у судове засідання обов`язковою та відклав розгляд справи на 18 жовтня 2022 року.

У судове засідання 18 жовтня 2022 року з`явилась позивачка та представниця відповідача. Відповідач не з`явився, хоча повідомлений про розгляд справи належним чином під розпис, що підтверджується розпискою (а. с.46).

У судовому засіданні представниця відповідача заявила клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неявкою відповідача, оскільки відповідач бажає бути присутнім у судовому засіданні і надати свої пояснення щодо позову.

Позивачка заперечила щодо задоволення цього клопотання.

Надаючи оцінку заявленому представницею відповідача клопотанню, суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Суд розцінює клопотання представниці відповідача про відкладення судового засідання як необгрунтоване та таке, що не підтверджується будь-якими доказами, оскільки представниця відповідача не надала суду докази поважності причин неявки відповідача. Численні клопотання представниці відповідача про відкладення судових засідань свідчать про затягування розгляду справи.

Таким чином, враховуючи пункт 4 частини третьої статті 223 ЦПК України, строки проведення судового провадження, позицію позивачки щодо цього клопотання, а також те, що відповідач уже надав пояснення суду, його явку обов`язковою не визнано, суд вважає за необхідне відмовити у клопотанні представниці відповідача про відкладення судового засідання та продовжувати розгляд справи за відсутності відповідача.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позові, та суду пояснила, що вона за кілька днів до 01 січня 2021 року позичила відповідачу грошові кошти у розмірі 207000,0 грн готівкою, які відповідач зобов`язався повернути у строк до 29 січня 2022 року, про що відповідач власноручно написав розписку 01 січня 2021 року, зокрема на її вимогу. Також додала, що заборгованість у розмірі 30000,0 грн взаємозараховано у вартість сплати оренди за магазин, який вона орендує у відповідача. Зазначила, що і раніше позичала кошти відповідачу, проте менші суми. У цьому випадку для забезпечення своїх прав просила надати розписку, на що відповідач погодився. Доводи відповідача щодо фіктивності правочину заперечила і підтвердила фактичну передачу готівкових коштів. Вказала, що лише хоче отримати належні їй кошти без суттєвих інфляційних втрат і 3 % річних. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 177000,0 грн та судові витрати.

У судовому засіданні представниця відповідача позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у відзиві. Крім того, пояснила, що відповідач не позичав (не отримував) кошти на підставі розписки від 01 січня 2021 року, а розписку написав для того, щоб у майбутньому майно, яке відповідач здає в оренду позивачці, не реалізували і на нього існувало обтяження. Вважає позов необгрунтованим та просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Крім того, на прохання представниці відповідача в судовому засіданні 18.10.2022 додатково долучено до справи ще одну розписку від 27.01.2022 про отримання відповідачем від ОСОБА_4 207000,0 грн, що, на переконання представниці відповідача, свідчить про відсутність фактичної передачі коштів позивачкою ОСОБА_3 згідно з розпискою від 01.01.2021.

На запитання суду, чи бажає сторона відповідача надати ще якісь докази з обгрунтуванням об`єктивної неможливості їх подати у визначені процесуальним законодавством строки, представниця відповідача повідомила про відсутність таких доказів.

Заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд установив наступні фактичні обставини, які мають значення у цій справі.

01 січня 2021 року відповідач ОСОБА_3 власноручно написаною розпискою підтвердив, що він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 207000,0 грн та зобов`язався їх повернути до 29 січня 2022 року, що підтверджується оригіналом боргової розписки від 01 січня 2021 року, яка міститься в матеріалах справи (а. с. 34).

Зазначені у розписці особисті дані сторін відповідають даним їхніх паспортів громадянина України.

Відповідно до змісту розписки від 27 січня 2022 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_4 (чоловік позивачки) грошові кошти у розмірі 207000,0 грн, які зобов`язався повернути до 27 січня 2023 року. Розписка написана власноручно ОСОБА_3 (а. с. 47).

Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз змісту положень частини другої статті 1047 ЦК України дає підстави для висновку, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. За своєю суттю розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною другою та третьою статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Ураховуючи викладені приписи цивільного законодавства, а також на підставі оцінки наявних у справі доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що між сторонами мали місце правовідносини з укладення договору позики, які оформлені наявною у справі борговою розпискою.

Таким чином, наявність боргового документа, а саме боргової розписки у позивачки, підтверджує те, що відповідач не виконав зобов`язань з повернення боргу. Вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів у борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк.

Згідно з приписами частин першої та другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Вирішуючи спір у цій справі суд враховує дійсність на цей час укладеного між сторонами правочину і відсутність доказів визнання його недійсним, зокрема, фіктивним.

Крім того, суд бере до уваги те, що сторона відповідача не заперечує часткове погашення заборгованості перед позивачкою у сумі 30000,0 грн у рахунок оплати вартості оренди нежитлового приміщення, що своєю чергою свідчить про наявність у відповідача заборгованості перед ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з приписами статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд не бере до уваги розписку відповідача від 27 січня 2022 року, оскільки ця розписка не підтверджує того факту, що відповідач ОСОБА_3 не отримував кошти на підставі розписки від 01.01.2021. Крім того, ця розписка не надана ОСОБА_4 , а залишилась тільки у відповідача, тому не є належним доказом того, що відповідач не отримував кошти від позивачки відповідно до розписки від 01.01.2021.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 договір позики у встановлений строк не виконав, всю суму позики добровільно не повернув, вимоги позивачки про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 177000,0 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що боргова розписка від 01 січня 2021 року підтверджує факт укладення договору позики та отримання коштів від ОСОБА_1 , про що ОСОБА_3 добровільно написав розписку, та виникнення у нього обов`язку щодо їх повернення, який він не виконав, зважаючи на те, що оригінал боргової розписки знаходився у позивачки, суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір у розмірі 1770,0 грн (а. с. 4).

На підставі приписів статей 259, 268 ЦПК України суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення. Складання повного тексту рішення суду відкладено на строк не більш як п`ять днів.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити повністю.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 177000 (сто сімдесят сім тисяч) гривень 0 копійок.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1770 (одна тисяча сімсот сімдесят) гривень 0 копійок.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 жовтня 2022 року.

Сторони:

позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

СуддяМикола МЕРГЕЛЬ