Справа №201/6472/20
Провадження № 2/201/123/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого: судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Помельнікової Я.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката Токарєва В.В.

за участю відповідачки ОСОБА_2

за участю представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Носика Б.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, поділ майна та визнання права власності на Ѕ частину майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, поділ автомобіля шляхом припинення права спільної сумісної власності на автомобіль та відшкодування вартості частки у спільному майні,

ВСТАНОВИВ:

08.07.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, поділ майна та визнання права власності на Ѕ частину майна (а.с. № 3-7 т. № 1).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 13.07.2020р. позовну заяву було залишено без руху.

В порядку усунення недоліків 29.07.2020р. ОСОБА_1 було доплачено судовий збір та подано уточнену позовну заяву (а.с. № 2, 64-68 т. № 1).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 04.08.2020р. було відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання (а.с. №69 т. № 1).

Позовні вимоги ОСОБА_1 були забезпечені ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 04.08.2020р. (яка залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.10.2020р. а.с. № 46-49 виділених матеріалів). Цією ухвалою було заборонено ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та будь-яким іншим особам здійснювати будь-які дії, направлені на відчуження Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) (а.с. № 79 т.№1).

В обґрунтування позовних вимог уточненій позовній заяві позивач посилався на те, що хоча між сторонами шлюб і було розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2015р., вони ще принамні до травня 2020р. (дата акта про проживання від 20.05.2020р.) проживали однією сім,єю в одній квартирі, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, разом виховували доньку. Саме з цих підстав він вважає, що квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана за договором купівлі-продажу від 29.06.2017р., є спільною сумісною власністю, хоча право власності зареєстровано на цю квартиру тільки на ім,я ОСОБА_2 . Так само, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивач вважав і придбаний 12.06.2019р. автомобіль TOYOTA, модель RAV4, 2007р. випуску, право власності на який також було зареєстровано тільки на ім,я ОСОБА_2 . Позивач стверджував, що мав власні грошові кошти, щоб приймати участь у придбанні спірної квартири 29.06.2017р., оскільки 29.05.2012р. було продано квартиру (на ж/м Тополя-3 у м. Дніпрі) за 325 000грн., крім того, він 28.05.2013р. зняв депозит в «А-Банку» у розмірі 25 101 грн.97коп.

Позивач просив суд встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без укладення шлюбу сторін на час придбання квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі продажу від 29.06.2017р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В., за реєстровим № 2558 та автомобіля TOYOTA, модель RAV4, тип загальний легковий - загальний універсал-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 ,2007р. випуску, який придбано 12.06.2019р. Також позивач просив визнати, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 66,0 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м., є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , а саме визнати за позивачем та відповідачкою право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля TOYOTA, модель RAV4, тип загальний легковий - загальний універсал-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , 2007р. випуску у розмірі 140 704 грн. Судові витрати позивач просив покласти на відповідачку.

21.08.2020р. в порядку ст. 178 ЦПК України до суду надійшов письмовий відзив на позов, в якому відповідачка ОСОБА_2 , заперечуючи проти позовних вимог, зауважувала на тому, що Акт про проживання від 20.05.2020р. не містить відомостей, на підставі яких особам, що підписали його, відомі ці обставини. Стверджувала, що особи, які підписали Акт, повинні бути допитані як свідки. Зазначала ОСОБА_2 і про те, що їх з ОСОБА_1 сім,я в юридичному розумінні припинила своє існування ще у 2010р., що відображено в рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2015р. у справі № 200/781/15-ц. Звертала увагу на те, що навіть по тексту позову в рамках тієї цивільної справи ОСОБА_1 зазначав, що вони не ведуть спільного господарства з липня 2010р. ОСОБА_2 по тексту відзиву не заперечувала, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 іноді мешкав в її квартирі, втім, вони не проживали однією сім,єю, таке спілкування було обувлено участю батька у вихованні доньки. Стосовно позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю, відповідачка вважала, що положення ст. 74 СК України повинні застосовуватися системно, разом з іншими положеннями СК України (глава 8). Оскільки позивач не довів того, що він брав участь у придбанні квартири АДРЕСА_1 , то ці позовні вимоги необгрутовані взагалі. Ця квартира була придбана 29.06.2017р. нею за кошти, які вона отримала від продажу іншої своєї квартири 21.04.2017р. ( АДРЕСА_2 ). Квартира, на яку посилається ОСОБА_1 , начебто, як на джерело доходу, яке він використав для участі у придбанні спірної квартири, ніколи йому особисто не належала, крім того, та угода відбулася за 5 років до придбання спірної квартири. Отже, спірна квартира не є спільним майном та не підлягає поділу. Стосовно позовних вимог про стягнення компенсації вартості Ѕ частини автомобіля TOYOTA, модель RAV4, 2007р.в., відповідачка так само зазначала, що ОСОБА_1 не довів майнову участь у придбанні 12.06.2019р. цього автомобіля. Автомобіль був придбаний нею за її кошти, а саме в травні 2019р. вона зняла зі свого депозиту 2 000 евро, також в неї були заощадження в сумі 3 000 доларів США, також вона позичала 12 500грн. Також, ОСОБА_2 зауважувала на тому, що, вона з червня 2019р. перебувала вже у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 .

Правом подачі відповіді на відзив (ст. 179 ЦПК України) позивач не скористався.

27.08.2020р. ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ автомобіля шляхом припинення права спільної сумісної власності на автомобіль та відшкодування вартості частки у спільному майні (а.с. № 107-111 т. № 1).

В обгрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що під час шлюбу, в якому вони перебували з 10.08.2002р., вони з чоловіком у 2007р. придбали автомобіль «Toyota Corolla», 2008р.випуску. Автомобіль було придбано за 21 000 доларів США, право власності оформлено одноособово на чоловіка. Шлюб було розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2015р. у справі № 200/781/15-ц. ОСОБА_2 , вважаючи, що у відповідності до положень ст.ст.60, 70, 71 СК України цей автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, просила поділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме автомобіль «Toyota Corolla», 2008р.випуску, сірого кольору, номер кузова VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак - НОМЕР_4 , а саме стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти в сумі 127 200грн. в рахунок відшкодування вартості частки в спільному майні в розмірі 3/5 частини, тобто з відступом від принципу рівності часток. Також ОСОБА_2 просила припинити право спільної сумісної власності сторін на цей автомобіль, визнавши це майно особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

По тексту заяви від 15.10.2020р. представником відповідачки було уточнено рік випуску автомобіля (2008р.) з долученням відповіді ТСЦ МВС № 1249 від 22.08.2020р. (а.с. № 134, 135 т. № 1).

28.10.2020р. в порядку ст. 178 ЦПК України до суду надійшов письмовий відзив на зустрічний позов, в якому позивач за основним позовом ОСОБА_1 , заперечуючи проти зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , звертав увагу суду на те, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки і вона обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом 15.10.2020р., тоді як офіційне розірвання шлюбу відбулося за рішенням суду від 23.06.2015р. Також заперечуючи проти зустрічного позову, окремо зазначав, що автомобіль «Toyota Corolla», 2008р.випуску було придбано за його власні кредитні кошти (а не спільні кредитні кошти позичені сторонами в АТ «Альфа Банк»), на підтвердження чого він надав квитанції про сплату начального внеску. Також, ОСОБА_1 завертав увагу суду на те, що якщо брати за основу твердження ОСОБА_2 стосовно того,що шлюбні відносини між ними причинені влітку 2010р., то вона і не приймала участі у витратах по управлінню, утриманню автомобіля, крім того, остання дата повернення кредиту була 06.05.2015р.

По тексту відзиву на зустрічний позов зроблено заяву про застосування строків позовної давності у відповідності до положень ч.4 ст. 267 ЦК України (а.с. № 145 т. № 1).

Правом подачі відповіді на відзив (ст. 179 ЦПК України) відповідачка не скористалася.

05.01.2021р. ОСОБА_2 подала уточнений зустрічний позов, де просила залучити в якості відповідача за зустрічним позов ОСОБА_3 , оскільки їй стало відомо про те, що спірний автомобіль було продано за договором купівлі-продажу 18.09.2020р. ОСОБА_3 , також ОСОБА_2 доповнила свій зустрічний позов вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, який було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з порушенням вимог ч. 2 ст. 369 ЦК України (а.с. № 7-10 т. № 2).

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 були забезпечені ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 09.02.2021р. Цією ухвалою було заборонено будь-якій особі здійснювати реєстраційні дії щодо прав власності та/або користування автомобілем «Toyota Corolla», 2008р.випуску, сірого кольору, номер кузова VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак - НОМЕР_4 , а також заборонено будь-якій особі здійснювати розбирання, пошкодження автомобіля «Toyota Corolla», 2008р.випуску, сірого кольору, номер кузова VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , а також заборонено особі, у фактичному володінні якої знаходиться автомобіль, передавати його будь-якій особі у користування (а.с. № 22-23 т. № 2).

Ухвалою суду від 09.02.2021р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) за клопотанням ОСОБА_2 в якості співвідповідача за зустрічним позовом було залучено ОСОБА_3 (а.с. № 21 т. № 2) з подальшим направленням йому копії зустрічного позову з додатками, які ним були отримані (а.с. № 26, 27, 42, 43 т. № 2).

Правом подачі відзиву на зустрічний позов ОСОБА_2 (ст. 178 ЦПК України) відповідач ОСОБА_3 не скористався.

В подальшому під час судового розгляду справи судом було прийнято рішення про розгляд цивільної справи за відсутності відповідача ОСОБА_3 (а.с. № 73зв.ст., а.с. № 102зв.с. т. № 2).

Підготовче засідання у справі у відповідності до положень ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 13.07.2021р. (а.с. № 64 т.№2), під час якого задоволені клопотання обох сторін про допит свідків (а.с. № 61, 97 т. №1).

Позивач та його представники в ході судового розгляду справи позовні вимоги підтримали, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Відповідачка та її представники в ході судового розгляду справи заперечували проти задоволення основного позову та наполягали на задоволенні зустрічного позову.

У відповідності до положень ч.1 ст. 247 ЦПК України судові засідання у справі відбувалися з фіксуванням судового процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони та їх представників, допитавши свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно позову, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що в задоволенні як основного, так і зустрічного позовів слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, серед яких є і визнання права.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійсненні подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.08.2002р. (а.с. № 31 т. № 1).

Від шлюбу у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_5 (а.с. № 54 т. № 1).

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2015р. у справі № 200/781/15-ц. Рішення суду набрало законної сили 04.07.2015р. В мотивувальній частині рішення суду зазначено, що судом встановлено, що подружжя з липня 2010р. втратило взаєморозуміння та повагу один до одного, спільне господарство не ведуть, сім,я фактично розпалася (а.с. № 31 т. № 1).

Позивач по основному позову ОСОБА_1 стверджує, що після розірвання шлюбу вони з ОСОБА_2 фактично не припинили шлюбні відносини, як чоловік та жінка, проживали без реєстрації шлюбу разом, вели господарство, мали спільний бюджет та виховували спільну доньку.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1,6 ст.81 ЦПК України).

Докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України оцінюються, окрім іншого, за принципом їх достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності.

Суд, зазначає, що позивач факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без укладення шлюбу належними та достатніми доказами не довів.

На підтвердження своїх доводів позивач надав суду наступні докази: Акт про проживання від 20.05.2020р., складений ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , в якому вказано, що сторони проживали однією сім`єю в кв. АДРЕСА_1 з 29.16.2017р. та по день складання Акту; квитанції про оплату комунальних послуг; спільні фотографії позивача та відповідачки. Також за клопотанням ОСОБА_1 в судовому засіданні 06.12.2022р. були допитані свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Стосовно долученого Акту про проживання від 20.05.2020р. (а.с. № 47 т. № 1), суд погоджується з позицією відповідачки про те, що цей Акт не містить жодних відомостей, на підставі яких особами, що його підписали, встановлено обставини, викладені в цьому Акті, зокрема, в чому саме полягало проживання однією сім?єю. При цьому, доказів того, що цей Акт складений саме тими особами, які в ньому зазначені, до суду не надано, фактично вказаний Акт є письмовими показами свідків, особи яких належним чином не підтверджені.

Проте, порядок допиту свідків встановлено ЦПК України, яким передбачено особисте надання показів суду в присутності учасників судового процесу та після приведення до присяги.

Суд зазначає, що ОСОБА_7 взагалі не була заявлена позивачем як свідок (а.с. № 61 т. № 1), а від допиту в якості свідка ОСОБА_10 представник позивача відмовився під час судового засідання 06.12.2022р. (а.с. № 217 т. № 2, дія № 99).

Отже, Акт про проживання від 20.05.2020р. не може бути взятий судом до уваги, як належний та допустимий доказ.

Щодо квитанції про оплату комунальних послуг. Вказані квитанції були оплачені з карткового рахунку НОМЕР_5 (а.с. № 189- 241 т. № 1).

Проте, вказана картка знаходилась в розпорядженні ОСОБА_2 , і саме вона здійснювала оплату комунальних послуг, вказаний факт ОСОБА_1 визнав в судовому засіданні 06.12.2022р. Також він вказав, що гроші на цю картку перераховував він.

Втім, ОСОБА_1 суду не довів, що ці кошти були частиною спільного з ОСОБА_2 бюджету. Так, для суду є слушними пояснення саме ОСОБА_2 , що гроші, які перераховувалися на цю картку, мали характер матеріальної допомоги на утримання дитини, яка, окрім іншого, частково використовувалась і на оплату комунальних послуг. Слушними ці пояснення для суду є з огляду на те, що вони не знаходяться у протиріччі з іншими доказами у справі.

Щодо спільних фотографій та спільного відпочинку, які на думку позивача, є підтвердженням факту проживання сторін однією сім`єю без укладення шлюбу у період після розірвання шлюбу, а саме станом на 29.06.2017р. (дату придбання квартири) та станом на 12.06.2019р. (дату придбання автомобіля) (а.с. № 166-188 т. № 1, а.с. № 113-126 т. № 2), то ці фотографії суд не може вважати належними доказами, оскільки зі змісту фотографій неможливо встановити час, коли вони були зроблені (до розлучення, чи після), крім того, на фотографіях позивач власноруч здійнював напис про ймовірну дату події, проте ці дати достатніми доказами не підтверджено.

Оцінюючи вищезазначені докази, суд також зауважує на тому, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання коштів на рахунок, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Необхідність доведеності саме цих обставин міститься у постанові Верховного Суду від 15.08.2019р. у справі №588/350/15.

Стосовно доведеності участі ОСОБА_1 у придбанні спірного майна суд зазначає наступне.

Сама, ОСОБА_2 по тексту відзиву (і в ході судових засідань) не заперечувала, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 іноді мешкав в її квартирі, втім, вони не мали спільного бюджету, не проживали однією сім,єю, таке спілкування було обувлено тим, що вона не чинила перешкод участі позивача у вихованні доньки.

Допитана 06.12.2022р. в якості свідка (зі сторони відповідачки) ОСОБА_11 підтвердила той факт, що після 2015р. бачила позивача в квартирі відповідачки декілька разів, при тому, що бувала у ОСОБА_12 коли раз на місяць, коли раз на півроку, втім, зазвичай, ОСОБА_13 там не було.

Крім того, факт проживання позивача з колишньою дружиною деякий час в одному приміщенні не може свідчити, що він матеріально брав участь у придбанні спірної квартири та автомобіля.

Посилання позивача на періодичний спільний відпочинок чи свята не є достатнім для визнання факту проживання однією сім,єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні ст. 74 СК України, без наявності інших ознак сім,ї.

На необхідності доведення усталених та притаманних подружжю стосунків зазначається і в постановах Верховного Суду від 27.02.2019р. у справі №522/25049/16-ц, від 11.12.2019р. у справі № 712/14547/16-ц та від 24.01.2020р. у справі № 490/10757/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 12.12.2019р. у справі №490/4949/17 йдеться про те, що сам по собі факт перебування сторін у близьких стосунках не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.

Так, матеріалами цивільної справи підтверджено, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана 29.06.2017р. за договором купівлі продажу, укладеним між ОСОБА_2 (з однієї сторони) та ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (з іншої) (а.с. № 15-16 т. № 1).

Суд вважає слушними доводи саме ОСОБА_2 , що ця квартира була нею придбана за кошти, які були отримані від продажу 21.04.2017р. (тобто за 2 місяца до придбання спірної квартири) її власної квартири АДРЕСА_3 , в свій час подарованої її батьком за договором дарування від 16.05.2007р. (а.с. № 99-100 т. № 1).

Крім того, відповідачка до матеріалів справи долучила довідку від 13.08.2020р. з АТ КБ «ПриватБанк», яка підтверджує користування банківським сейфом з 21.04.2017р. (станом на 19.07.2017р. договір було розірвано) та заяву на видачу готівки від 21.04.2017р. (а.с. № 102, 103 т. № 1).

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що для придбання цієї квартири були використані кошти від продажу квартири АДРЕСА_4 , суд відхиляє, оскільки ця квартира, по-перше, зі слів ОСОБА_1 , була продана 29.05.2012р., тобто за п,ять років до придбання спірної квартири. Крім того, по тексту відзиву на позов ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_1 власником цієї квартири не був, власницею квартири була його матір.

Ці твердження позивач не спростував. До речі, в додатку до позову ОСОБА_1 зазначав, що долучає, як копію договору купівлі-продажу від 29.06.2017р., так і копю договору купівлі-продажу від 29.05.2012р., втім, до позову долучив 2 копії примірників договору купівлі-продажу від 29.06.2017р. (а.с. № 7, 15-16, 48-51 т.№1), тобто в матеріали справи позивач не надав взагалі доказ продажи своєї (чи матері) нерухомості за договором купівлі-продажу від 29.05.2012р.

На відсутність копії договору купівлі-продажу від 29.05.2012р. у додатках до основого позову ОСОБА_1 звертала увагу і відповідачка по тексту відзиву на позов (а.с. № 92 т. № 1).

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що для придбання спірної квартири були також використані кошти, які він отримав після розірвання договору депозиту 28.05.2013р., суд також відхиляє, оскільки зняття депозиту відбулося за чотори роки до придбання спірної квартири.

Так само суд критично оцінює посилання ОСОБА_1 на те, що в деклараціях за 2015р.-2019р. він, як ФОП, зазначав максимально можливу суму доходу, а саме 900 000грн. (а.с № 127-136 т. № 2), отже мав кошти на участь у придбанні спірної квартири та авто. Таке критичне ставлення суду до цих доказів обумовлено тим, що ФОП ОСОБА_1 отримував такі доходи протягом усього року (рівними частками поквартально), а не шляхом отримання значної суми в один день (як це було у випадку продажу квартири ОСОБА_2 за 2 місяці до придбання спірної квартири в червні 2017р., чи у випадку зняття коштів відповідачкою з депозиту в травні 2019р.).

Матеріалами справи підтверджено, що на ім,я ОСОБА_2 12.06.2019р. придбано автомобіль TOYOTA, модель RAV4, 2007р. випуску (а.с. № 29 т. № 1).

Так само, як і квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 цей автомобіль вважав спільною сумісною власністю з відповідачкою, при цьому стверджував, що мав власні грошові кошти, щоб приймати участь у придбанні і цього автомобіля, оскільки 29.05.2012р. ним було продано квартиру (на ж/м Тополя-3 у м. Дніпрі) за 325 000грн., крім того, він 28.05.2013р. зняв депозит в «А-Банку» у розмірі 25 101 грн.97коп.

Стосовно продажу 29.05.2012р. квартири АДРЕСА_4 , суд зазначав вище, що такого копії цього договору позивач в матеріали справи не надав, крім того, суд, покладає в основу твердження саме відповідачки, що для придбання цього автомобіля були використані її власні кошти, в травні 2019р. вона зняла в АТ КБ «ПриватБанк» 2 000 евро (відповідачка володіла декількома депозитними рахунками а.с.№ 104 т.№1).

Також, суд бере до уваги, що станом на травень 2019р. відповідачка перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , отже про спільне набуте майно з колишнім чоловіком станом на травень 2019р. не могло йтися мови.

Факт перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 з 2019р. підтвердив і допитаний свідок (зі сторони відповідачки) - ОСОБА_4 .

Разом з тим, суд відхиляє доводи відповідачки, що серед коштів, які вони витратила на придбання автомобіля TOYOTA, модель RAV4, 2007р. випуску, були і кошти отримані нею в позику від ОСОБА_4 , оскільки, до відзиву на позов, копію цього договору позики (розписки) не долучено.

Покази свідка ОСОБА_4 саме в частині запозичення відповідачці коштів в 2019р. у розмірі 5 000 доларів США на придбання автомобіля TOYOTA, модель RAV4, 2007р. випуску, суд не приймає до уваги, оскільки показами свідків боргові зобов,язання не доводяться.

Варто зазначити, що позивач в ході розгляду справи в судових засіданнях не дав будь якого вагомого пояснення, чого спірні квартира у 2017р. та автомобіль у 2019р. були оформлені саме на відповідачку, а не на нього.

Покази допитаних судом 06.12.2022р. свідків зі сторони позивача - ОСОБА_16 та ОСОБА_8 стосовно тих обставин, що ОСОБА_13 та ОСОБА_12 після розірвання шлюбу ще до 2020р. проживали разом, суд оцінює критично, оскільки, як один свідок, так і другий свідок, на початку допиту на запитання головуючого, повідомили, що на дату розгляду справи дружні стосунки у них тільки з ОСОБА_13 , а з ОСОБА_12 вони зіпсовані, в тому числі через їх згоду давати свідчення в суді.

Крім того, покази свідкв ОСОБА_16 та ОСОБА_8 не спростовують висновків суду щодо безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки докази у справі оцінюються за принципом їх достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності (положення ст.89 ЦПК України),

Підсумовуючи, суд зазначає, що сукупність зібраних доказів та їх оцінка за правилами ст.89 ЦПК України дає суду можливість зробити висновок, що після розірвання шлюбу і до моменту придбання автомобіля (це крайня угода 2019р.), сторони по справі не проживали разом однією сім,єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, отже відсутні підставі не тільки для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а і для задоволення інших його позовних вимог.

Оскільки суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, поділ майна та визнання права власності на Ѕ частину майна, суд не обговорює питання про застосування строків позовної давності, оскільки в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, поділ автомобіля шляхом припинення права спільної сумісної власності на автомобіль та відшкодування вартості частки у спільному майні, то суд застосовує до цих позовних вимог наслідки пропуску строку позовної давності.

Стосовно строків позовної давності щодо зустрічного позову суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Як зазначає частина 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, строки позовної давності до вимог про поділ майна, що є об,єктом права спільної сумісної власності подружжя визначені ч.2 ст. 72 та ч.1 ст. 20 СК України. Так, до позовних вимог про поділ майна подружжя, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Момент, з якого шлюб вважається припиненним у разі його розірвання, залежить від порядку розірвання шлюбу.

Шлюб між сторонами у справі розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2015р. у справі № 200/781/15-ц. (а.с. № 31 т. № 1). Рішення суду набрало законної сили 04.07.2015р., отже в силу приписів ч.2 ст. 114 СК України шлюб між сторонами вважається розірваним від дня набрання законної сили рішення суду, а саме з 04.07.2015р.

ОСОБА_2 наполягає на поділі придбаного у період шлюбу автомобіля «Toyota Corolla», 2008р.випуску, сірого кольору, номер кузова VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак - НОМЕР_4 .

Відповідно до відповіді від 22.08.2020р. ТСЦ МВС № 1249 автомобіль «Toyota Corolla», 2008р.випуску придбано в кредит: ЗАТ «Альфа-банк» 30.04.2008р. (а.с. № 135 т. № 1), у період шлюбу, отже за правилами він є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу за правилами вищезазначених норм СК України.

Отже позовні вимоги ОСОБА_2 щодо поділу цього автомобіля обґрунтовані, втім, вони заявлені з пропуском строків позовної давності для цієї категорії спорів.

Як підтверджено матеріалами справи, шлюб між сторонами розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2015р. у справі № 200/781/15-ц, рішення суду набрало законної сили 04.07.2015р. (а.с. № 31 т. № 1), тоді як позовні вимоги про поділ цього транспортного засобу ОСОБА_2 пред,явила 27.08.2020р. (а.с. № 107-111 т.№ 1). Позовні вимоги (уточнення зустрічного позову відбулося 05.01.2021р. а.с. № 7-10 т. № 2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, який було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 18.09.2020р. (а.с. № 30 т. № 2) є похідними від позовних вимог первісної редакції зустрічного позову про поділ майна подружжя, який подано 27.08.2020р., тобто більше, ніж через п,ять років після набрання законної сили рішення суду про розірвання шлюбу.

Такий висновок судом зроблено з огляду на те, що позовні вимоги про поділ цього транспортного засобу «Toyota Corolla», 2008р.випуску ОСОБА_2 заявлено з тим мотивуванням, що при укладенні цього договору купівлі-продажу автомобіля від 18.09.2020р. (а.с. № 30 т. № 2) були порушені вимоги ч. 2 ст. 369 ЦК України.

Заяви про поновлення строків позовної давності для подачі зустрічного позову ОСОБА_2 на розгляд суду не подавала.

Оскільки судом прийнято рішення про відмову у задоволенні, як основного, так і зустрічного позовів, то у відповідності до положень ст. 158 ЦПК України підлягають скасуванню і заходи забезпечення позовних вимог кожної зі сторін, які були вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 04.08.2020р. № 201/6472/20 (провадження № 2з/201/114/2020) (а.с. № 79 т. №1) та ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 09.02.2021р. № 201/6472/20 (провадження № 2/201/343/2021) (а.с. № 22-23 т. №2).

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги те, що в задоволенні як основого, так і зустрічного позовів відмолено, то судові витрати, які були понесені сторонами по справі, відносяться на рахунок кожного з них.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 60, 63, 70, 71 СК України, ст. 257, ч.4 ст.267 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 158, 223, ч.1 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, поділ майна та визнання права власності на Ѕ частину майна відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, поділ автомобіля шляхом припинення права спільної сумісної власності на автомобіль та відшкодування вартості частки у спільному майні відмовити.

Заходи забезпечення позовних вимог ОСОБА_1 , які були вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 04.08.2020р. № 201/6472/20 (провадження № 2з/201/114/2020) та які виразилися у забороні ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та будь-яким іншим особам здійснювати будь-які дії, направлені на відчуження Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) - скасувати.

Заходи забезпечення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , які були вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 09.02.2021р. № 201/6472/20 (провадження № 2/201/343/2021) та які виразилися у забороні будь-якій особі здійснювати реєстраційні дії щодо прав власності та/або користування автомобілем «Toyota Corolla», 2008р.випуску, сірого кольору, номер кузова VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак - НОМЕР_4 , а також у забороні будь-якій особі здійснювати розбирання, пошкодження автомобіля «Toyota Corolla», 2008р.випуску, сірого кольору, номер кузова VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , а також у забороні особі, у фактичному володінні якої знаходиться автомобіль, передавати його будь-якій особі у користування - скасувати.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.