КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/3900/17 Головуючий у суді І інстанції Кушнір С.І.
Провадження № 22-ц/824/4696/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
У Х В А Л А

3 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням неодноразово збільшених позовних вимог остаточно просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики від 5 вересня 2016 року, яка станом на 5 вересня 2020 року становить 76 053 810 грн. 95 коп., з яких:

борг по тілу позики - 5 592 930,00 грн;

борг по відсоткам за період з 5 березня 2017 року по 5 вересня 2020 року - 11 745 153,00 грн;

пеня на тіло позики за період з 5 березня 2017 року по 4 березня 2018 року - 40 515 184,50 грн;

пеня на нараховані проценти за період з 5 березня 2017 року по 4 березня 2018 року - 13 199 314,80 грн;

3 % річних за період з 5 березня 2017 року по 5 вересня 2020 року - 588 406,88 грн;

інфляційні втрати за період з 5 березня 2017 року по 5 вересня 2020 року - 1 616 356,77 грн;

штраф у розмірі 50 % від суми фактичного залишку позики відповідно до пункту 7.4 договору позики - 2 796 465,00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року позов задоволеночастково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 5 вересня 2016 року у розмірі 5 592 930,00 грн, пеню - 5 592 930,00 грн, 3 % річних - 588 406,88 грн, а всього стягнуто 11 774 266,90 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 8 000,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, обидві сторони звернулися з апеляційними скаргами.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції, а ухвалами суду від 21 липня 2022 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

17 червня 2022 року до апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача.

2 вересня 2022 року до апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу позивача з клопотанням про поновлення строку на подання вказаного відзиву.

Під час розгляду справи представник відповідача - адвокат Глівінський А.І. подав клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4518/16.

Зазначене клопотання мотивував тим, що правовідносини у справі № 910/4518/16, яку передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, подібні правовідносинам у справі № 760/28272/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, провадження по якій було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року, а також подібні правовідносинам у даній справі № 372/3900/17, відтак апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року підлягає зупиненню на підставі пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Глівінський А.І. заявлене клопотання підтримав.

Позивач проти цього клопотання заперечив з підстав його необґрунтованості.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду та пояснення учасників справи з приводу заявленого клопотання, перевіривши мотиви оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає зупиненню з наступних підстав.

Частиною другою статті 381 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом апеляційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 червня 2022 року справу № 910/4518/16 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України як таку, у якій наявна невирішена на цей момент виключна правова проблема щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом.

Мотивуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив про наявність різного підходу щодо визначення періоду нарахування таких кредиторських вимог з огляду на таке.

Ухвалюючи постанову від 4 листопада 2021 року суд апеляційної інстанції в цій справі врахував висновки Верховного Суду про застосування норм права, викладені у:

- постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, згідно з якою припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання;

- постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, з якої слідує, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні, проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 13 січня 2018 року у справі № 913/11/18, щодо того, що сторонами в пункті 2.7.2 кредитного договору з урахуванням принципу свободи договору (статей 6, 627 ЦК України) передбачено іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише в межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України, допускає нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.

Разом з тим у пунктах 121 - 124 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 викладена така правова позиція. У кредитних договорах сторони унормували питання сплати процентів за користування кредитом. Відповідно до пункту 6.2 договору про відкриття кредитної лінії № 119 та аналогічного пункту в договорі № 120 нарахування процентів здійснюється щоденно протягом дії цих договорів з розрахунку 360 днів у році, їх нарахування починається з дня надання кредиту (включно). Нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі. День повернення кредиту не враховується при нарахуванні процентів. Тобто нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. Підстав для неврахування зазначеного, що стало наслідком узгодження сторонами договірних умов, не вбачається, про що судами зроблено правомірний висновок.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначав про наявність невирішеної на цей момент виключної правової проблеми щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, які виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом, з огляду на наявність різного підходу щодо визначення періоду нарахування таких кредиторських вимог.

Так, у постанові від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, з якого слідувало, що у випадку узгодження сторонами в кредитному договорі строку нарахування процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості до таких відносин не застосовується правило виплати процентів лише в межах погодженого сторонами строку кредитування, встановлене абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України.

Натомість у постанові від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 Велика Палата Верховного Суду визнала правомірним нарахування процентів за користування кредитом по день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів.

Додатково Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зауважив, що Рішенням Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року у справі № 3-188/2020(455/20) перевірявся на відповідність Конституції України припис першого речення частини першої статті 1050 ЦК України, згідно з яким, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У наведеному Рішенні Конституційного Суду України вказано, що приписи частини другої статті 625, першого речення частини першої статті 1050 ЦК України та частини першої статті 1048 цього Кодексу регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 зазначеного Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі.

З урахуванням різного підходу щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, які виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, що за своєю сутністю є процентами за користування кредитом, свідченням чого є висновки про застосування норм права, які викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 та від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, а також беручи до уваги тлумачення Конституційним Судом України припису першого речення частини першої статті 1050 ЦК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про передачу справи № 910/4518/16 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, визначених положеннями частини п`ятої статті 302 ГПК України.

Отже, судове рішення у справі № 372/3900/17, яка наразі переглядається в апеляційному порядку, та судове рішення у справі, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 28 липня 2022 року справу № 910/4518/16 прийнято та призначено до розгляду.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

За змістом пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року також було зупинено касаційне провадження у справі № 760/28272/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Глівінський А.А., на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 9 липня 2020 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4518/16.

Під час вирішення спорів суди мають враховувати саме правову позицію Верховного Суду в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає за необхідне зупинити апеляційне провадження у цивільній справі № 372/3900/17 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4518/16.

При цьому колегія суддів враховує, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення ЄСПЛ у справі «Фрідлендер проти Франції» «Федіна проти України»від 2 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 2 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 5 лютого 2004 року).

Європейський суд з прав людини також наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У зв`язку з наведеним, зупинення апеляційним судом розгляду справи не вплине на права та інтереси позивача щодо ефективного вирішення його справи протягом розумного строку та сприятиме ухвалення законного і обґрунтованого рішення, яке при цьому відповідатиме усталеній судовій практиці, завданням і основним засадам цивільного судочинства та забезпечить справедливе вирішення спору, зокрема, щодо періоду і суми стягнення процентів за договором позики, а також попередить можливе скасування судового акту в касаційному порядку і проведення нового розгляду справи, що потребуватиме значно більшого проміжку часу.

Крім того, згідно із вимогами статті 125 ЦПК України зупинення провадження у справі зупиняє перебіг процесуальних строків. З дня відновлення провадження перебіг процесуальних строків продовжується.

На підставі викладеного та керуючись статтями 125, 252, 253, 368, 381 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Глівінського Анатолія Івановича про зупинення провадження у справі задовольнити.

Зупинити апеляційне провадження у цивільній справі № 372/3900/17 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4518/16.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко