ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/348/21 Номер провадження 22-ц/814/4300/22Головуючий у 1-й інстанції Бабенко Ю.П. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

розглянув в порядку письмового провадження без виклику учасників у приміщенні апеляційного суду в м.Полтаві справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 12 жовтня 2021 року (час ухвалення судового рішення та дата виготовлення повного текста судового рішення не зазначені) у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким стягнути з ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 25 497,07 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 84 000 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимогу зазначив, що 27.01.2020 року він був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України з посади наладчика автоматних ліній. При звільненні відповідач не провів з ним остаточний розрахунок. В добровільному порядку відповідач тривалий час відмовлявся сплатити заборгованість, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з позовом.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди посилається на те, що невиплата йому зарплати призвела до неможливості проходити курс лікування, а тому він зазнав сильних душевних страждань, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя і захисту свого порушеного стану, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Позивач перебував у постійному страху залишитися без засобів існування та стресі, що позбавляло його стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдало почуття незахищеності перед необґрунтованими діями відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 12 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 84 000 грн, моральну шкоду у сумі 2 000 грн.

Вирішено питання судових витрат.

ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що визначений судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є неспівмірним із заборгованістю по заробітній платі, внаслідок чого відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, перетворене судом на каральну санкцію, що протирічить компенсаційному характеру заходів відповідальності у цивільному праві.

Вказує, що суд першої інстанції не було встановлено в діях відповідача вини, як обов`язкової ознаки правопорушення, передбаченого ст.117 КЗпП України, оскільки невиплата заборгованості по заробітній платі зумовлена вкрай тяжким фінансовим становищем підприємства. Так, збиток АТ «ХАРП» за перше півріччя 2021 року згідно звіту про фінансові результати (Ф-2) складає 94 303 тис. грн.; непокритий збиток станом на 30 червня 2021 року (Ф-1) складає 1 564 288 тис.грн.; заборгованість з оплати праці станом на 01 серпня 2021 року згідно звіту № 3 складає 43 845 тис. грн.. Дане вказує на складний фінансовий стан підприємства, його збитковість, де видатки значно перевищують доходи.

Зазначає, що суд не встановив дійсність наведених позивачем підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки у позові не зазначено в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, яких саме моральних страждань зазнав позивач, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди. При цьому жодних доказів, які б підтверджували заподіяння позивачу відповідачем моральної шкоди, ступінь страждань позивачем на надано.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2021 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.02.2022 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою цього ж суду від 22.02.2022 року закінчено підготовчі дії у справі, справу призначено до судового розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на законність рішення суду першої інстанції та необгрунтованість апеляційної скарги, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення а рішення без змін.

Зокрема вказує, що відповідач остаточно з ним розрахувався лише 06 серпня 2021 року і не надав суду достатньо доказів відсутності своєї вини у несвоєчасній виплаті остаточного розрахунку з ним.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 01.08.2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно наказу №20/19/к від 27.01.2020 р. звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з посади наладчика автоматних ліній ПАТ «Харківський підшипниковий завод» (а.с.8-9).

З розрахункового листа на ім`я ОСОБА_1 за квітень 2020 року вбачається, що заборгованість відповідача ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» складає 25 497,07 грн (а.с.10).

Згідно довідки про заборгованість по заробітній платі, ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» мав заборгованість перед ОСОБА_1 по заробітній платі за період з серпня 2019 року по січень 2020 року у розмірі 35 341,67 грн, яка була повністю виплачена 06.08.2021 року (а.с.81).

Зважаючи на сплату позивачем заборгованості по заробітній платі в повному обсязі, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 25 497,07 грн.

Як вбачається з довідки від 12.07.2021 року №439/83-6-22, середньоденна заробітна плата позивача становить 432.01 грн. у день. З цієї суми підлягають утриманню військовий збір 1.5% та податок на доходи фізичних осіб 18% (а.с.91).

Період затримки в проведенні остаточного розрахунку при звільненні складає з 27.01.2020 року по 06.08.2021 року.

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення коштів за період затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що представник відповідача не надав суду належні, допустимі та достатні докази, які б свідчили про відсутність вини відповідача в невиплаті позивачу кінцевого розрахунку при звільненні раніше. До відзиву на позовну заяву додано звіт про фінансові результати відповідача за 1 квартал 2021 року, звіт про заборгованість по зарплаті на 01.06.2021 року. Ці документи не свідчать про відсутність вини відповідача. Звіт про фінансові результати стосується лише 1 кварталу 2021 року, а остаточний розрахунок не був проведений в більшій мірі протягом 2020 року. Крім того, сам по собі звіт не свідчить про матеріальний стан підприємства, так як підприємство у зазначений період здійснювало свою господарську діяльність.

Звіт про заборгованість по зарплаті на 01.06.2021 року свідчить лише про наявність заборгованості по зарплаті, а не про матеріальний стан підприємства.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Згідно ч.1, ч.2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно ч.4, ч.5 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням наведених вимог закону.

Згідно ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Вимогами статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника.

Вiдсутнiсть фiнансово-господарської дiяльностi або коштiв у роботодавця не виключає його вини в невиплатi належних звiльненому працiвниковi коштiв та не звiльняє роботодавця вiд вiдповiдальностi, передбаченої ст.117 КЗпП України (правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 липня 2013 року № 6-64цс13). Відповідач як юридична особа і господарюючий суб`єкт повинен таким чином організовувати виробництво, щоб бути спроможним виплатити зарплату своїм працівникам, щонайменше тим, що звільнилися з роботи.

За змістом ч.4 ст.263 ЦПК України суди при вирішенні спору враховують висновки Верховного Суду у випадку тотожності як фактичних обставин справи, так і спірних правовідносин.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги про необхідність врахування при вирішенні цього спору правових висновків, викладених у постанові ВП ВС від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, апеляційний суд дійшов таких висновків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду йдеться про право суду, а не обов`язок, за умови існування певних обставин зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (пункти 87,89,92 постанови).

У справі № 761/9584/15 Верховний Суд, ухвалюючи рішення про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, врахував такі фактичні обставини (пункт 94 постанови):

позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості із заробітної плати зі спливом більше ніж шести років з дня звільнення;

на момент звільнення позивач був обізнаний про існування заборгованості, проте не звертався до роботодавця з вимогою про її виплату;

відповідач (роботодавець) заперечував заборгованість по заробітній платі, факт заборгованості та її розмір були встановлені під час розгляду справи у суді;

сума заборгованості із заробітної плати, що встановлена судом, є меншою більш ніж у сто разів, ніж розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що стягнута судом апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення по суті спору у справі 761/9584/15, Верховний Суд зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 11 000 грн.

Тобто у зазначеній справі співвідношення між розміром заборгованості із заробітної плати і розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становило приблизно один до трьох.

У цій справі встановлені такі факти:

позивач звернувся із позовом про стягнення заборгованості через шість місяців після звільнення;

за час роботи відповідач систематично порушував законодавство про працю, що вимушувало позивача звертатися до суду;

відповідач не заперечував розмір заборгованості;

середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні фактично зменшений судом із 108 002 грн 50 коп. до 84 000 грн.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

З аналізу статей 47, 116, 117 КЗпП України вбачається, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 за № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На підставі викладеного, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що порушення права позивача на своєчасну виплату заробітної плати призвело до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків, які полягали у постійному страху залишитись без засобів існування та стресі, що очевидно позбавляло його стану внутрішньої рівноваги, спричинило почуття незахищеності перед необґрунтованими діями відповідача; факт порушення законного трудового права позивача сам по собі свідчить про заподіяння моральних страждань і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи наведене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 2 000 грн в якості відшкодування заподіяної моральної шкоди, вважаючи, що така сума відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Отже, висновки місцевого суду ґрунтуються на законі та встановлених у справі фактичних обставинах, на підставі наданих учасниками справи доказів, яким судом надана відповідна правова оцінка згідно ст. 89 ЦПК України.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.367, ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 12 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 19 грудня 2022 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов