Справа № 674/2191/18
Провадження № 2/674/8/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м.Дунаївці

Дунаєвецький районний суд Хмельницької області в складі:

головуючої судді Шафікової Ю.Е.

за участю секретаря Проценко Л.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дунаївці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики згідно розписки (ціна позову 16030 дол. США), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , сингулярним правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, в якому просить стягнути із відповідача, з урахуванням уточнення, суму заборгованості за розпискою в розмірі 16030 дол. США (еквівалент станом на день подання позову 439765,41 грн.), з них основної суми боргу 7000 дол. США (еквівалент станом на день подання позову 192037,3 грн.), процентів за договором позики в розмірі 9030 дол. США (еквівалент станом на день подання позову 247728,11 грн.). В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 21.04.2015 між ним та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою на суму 7000 дол. США. Строк повернення коштів за вказаною розпискою - до 31.12.2015. Крім того, за користування коштами ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати проценти щомісячно в сумі 210 дол. США, починаючи з 15.05.2015. Проте,суму позики та проценти відповідач не сплачував. Вказані обставини стали підставою для звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Дунаєвецького районного суду Хмельницької області Артемчук Н.М. від 28.12.2018 задоволено заяву позивача про забезпечення позову по справі.

Ухвалою судді Дунаєвецького районного суду Хмельницької області Артемчук Н.М. від 16.01.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 29.07.2019 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зустрічне забезпечення позову.

Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 14.11.2019 зупинено провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача до залучення правонаступника, яка була переглянута Хмельницьким апеляційним судом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ухвалою від 29.11.2019 залишена в силі.

Ухвалою судді Дунаєвецького районного суду Хмельницької області Шафікової Ю.Е. від 21.12.2020 було прийнято справу до свого провадження, у зв`язку з виходом у відставку судді Дунаєвецького районного суду Хмельницької області ОСОБА_4 з 25.06.2020.

Ухвалою судді Дунаєвецького районного суду Хмельницької області Шафікової Ю.Е. від 22.12.2020 поновлено провадження у справі.

Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 10.03.2021 здійснено заміну первісного позивача ОСОБА_3 на правонаступника - спадкоємицю ОСОБА_5 .

Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 07.10.2021 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залучення його до справи як правонаступника, одночасно, залучено його до справи як третю особу без самостійних вимог на стороні позивача.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17.11.2021 скасовано ухвалу Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 07.10.2021 та залучено ОСОБА_1 до справи як правонаступника позивача.

Ухвалою судді Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 07.12.2021 вилучено ОСОБА_1 як третю особу у справі.

Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 27.01.2022 призначено почеркознавчу експертизу по справі та одночасно провадження зупинено.

Ухвалою судді Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 27.04.2022 провадження у справі поновлено.

Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 17.05.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засідання просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлені у спосіб, передбачений нормами ЦПК, шляхом направлення СМС повідомлень, на підставі поданих заяв, причин неявки суду не повідомили, відзиву, заяв та клопотань до суду не надіслали, що не перешкоджає розгляду справи, враховуючи тривалість судового провадження.

Крім того, суд також враховує, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини наголошує, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, наприклад у справі «Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнов проти України", вказано про обов`язок швидкого здійснення правосуддя, який, покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ст.6 Конвенції.

Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21.04.2015 ОСОБА_2 власноручно написав розписку, згідно якої взяв у ОСОБА_3 в борг 7000 дол. США строком до 31.12.2015. За надання кредиту зобов`язався віддавати ОСОБА_6 щомісячно, починаючи з 15.05.2015, 210 дол. США або у гривневому еквіваленті по курсу на день розрахунку. Розписка складена у присутності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується оригіналом даної розписки.

Відомостей щодо погашення боргу за розпискою матеріали справи не містять.

Відповідно п.1.1., п.1.2 Договору про відступлення права вимоги від 09.04.2019, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , останній прийняв право вимоги до ОСОБА_2 на підставі договору позики згідно розписки від 21.04.2015 року. За цим Договором новий кредитор одержує право первісного кредитора вимагати у боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним Договором, у тому числі щодо сплати заборгованості, яка утворилась станом на 20.12.2018. Вказаним договором було передано ОСОБА_1 оригінал розписки від 21.04.2015.

Згідно актового запису про смерть №380 від 22.07.2019 року позивач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до Інформації приватного нотаріуса Дунаєвецького районного нотаріального округу Бугерко Н.А. від 25.01.2021 вих №20/01-16, до майна померлого ОСОБА_3 заведено спадкову справу, та його спадкоємцем є дружина ОСОБА_5 , що також підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом, та витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 16.11.2020.

З аналізу вищевказаних документів вбачається, що після смерті первісного позивача ОСОБА_3 в межах спірних правовідносин наявні два правонаступника: універсальний як спадкоємиця за законом ОСОБА_5 та сингулярний як новий кредитор за договором про відступлення права вимоги ОСОБА_1 ..

Суд вражає, що ОСОБА_1 в межах вказаної цивільної справи є належним процесуальним правонаступником ОСОБА_3 , оскільки набув прав кредитора за спірною розпискою ще за життя позивача, а тому в спадкову масу після його смерті не увійшло право вимоги за розпискою, та, відповідно, не набуто його спадкоємицею.

При виборі та застосуванні норм права, суд враховує наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові Великої Палати 23 жовтня 2019 року в справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, написавши розписку від 21.04.2015 відповідач підтвердив факт укладання договору позики, факт отримання ним грошей на умовах, які в ній зазначені, та зобов`язання повернути суму позики, доказів зворотнього, матеріали справи не містять.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (ч.1ст.530 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відповідачем позику не повернуто ОСОБА_3 в строк визначений розпискою до 31.12.2015 року, та в подальшому новому кредитору ОСОБА_1 , що є підставою для задоволення позову в цій частині в межах позовних вимог в розмірі 7000 дол. США, що еквівалентно станом на день подання позову 192037,3 грн..

Задовольняючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості, яка визначена в іноземній валюті суд враховує, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Така позиція висловлена Великою Палатою у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі N 464/3790/16-ц.

Разом з цим, позивач просив суд стягнути заборгованість в дол.. США, з еквівалентом у гривні станом на день звернення до суду з позовом.

Щодо можливості стягнення коштів в іноземній валюті, але з еквівалентом у грошовій одиниці України гривні, суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у справі N 761/12665/14-ц наголосила, що у разі стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні, стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Щодо іншої частини позовних вимог про стягнення процентів за договором позики в розмірі 9030 дол. США (еквівалент станом на день подання позову 247728,11 грн.) суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Так, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч.1ст. 1048 ЦК України).

Якщо сторони встановили плату за користування позикою у процентному відношенні до суми позики, то це дозволяє обчислити розмір такої плати у твердій сумі на час, коли цю плату слід внести. Якщо ж сторони встановили таку плату у твердій сумі на час, коли її слід внести, то це дозволяє зробити зворотний розрахунок і визначити розмір плати за користування позикою у процентному відношенні до суми позики. Отже, способи визначення такої плати у твердій сумі та у процентному відношенні є еквівалентними (взаємозамінними). Тому визначення плати за користування позикою у твердій сумі є правомірним. До такого висновку прийшла ВП ВС у своєму рішенні від 25 травня 2021 року Справа N 149/1499/18.

Крім того, суд зазначає, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Натомість, відмова в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя. Таку позицію висловила ВП ВС у своєму рішенні у справі № 662/397/15-ц від 08.06.2021.

За змістом розписки, за надання кредиту ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати щомісячно в сумі 210 дол. США або у гривнях по курсу на дату розрахунку, починаючи з 15.05.2015 року, тобто кошти у твердій сумі, а не у процентному співвідношенні до суми позики, відповідно, такі кошти не є процентами, проте за своєю правовою природою є коштами за користування позикою, що не суперечить принципу свободи договору, а тому позивач має право на стягнення таких коштів.

Разом з цим, строк дії договору сплинув 21.12.2015 року.

Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється.

З розрахунку, який міститься у позовні заяві вбачається, що позивач розрахував сума заборгованості зі сплаті процентів (коштів за користування кредитом) за період з 15.05.2015 по 15.12.2018 року, тобто поза межами строку дії договору позики (розписки).

Як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду, термін "користування чужими грошовими коштами" (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23 травня 2018 року у справі N 910/1238/17 (пункти 6.20-6.24).

Суд враховує, що відповідачем не надано ні позивачу, ні суду відомостей іншого розрахунку заборгованості, розрахунок позивача не спростований, відомості про відсутність заборгованості не надані, що є прямим процесуальним обов`язком відповідача, таким чином, в частині стягнення коштів за користування кредитом, задоволенню підлягають позовні вимоги, строк виплати яких настав в межах строку дії правочину, тобто за період з 15.05.2015 по 31.12.2015 року в сумі 1680 дол. США, згідно поданого розрахунку.

Щодо стягнення процентів поза межами строку дії розписки, підставою їх нарахування є наслідки невиконання зобов`язання, передбачені ст.. 625 ЦК України, проте з такими позовними вимогами позивач до суду не звертався, а тому позовні вимоги щодо стягнення коштів за користування позикою за період 01.01.2016 по 15.12.2018 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 77-81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики згідно розписки (ціна позову 16030 дол. США) задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживанням. АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) заборгованість за розпискою у розмірі 7000 (сім тисяч) доларів США, що станом на час звернення еквівалентно 192037 грн. 30 коп., та кошти за користування позикою в розмірі 1680 (одна тисяча шістсот вісімдест) доларів США, що станом на час звернення еквівалентно 46082 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , судовий збір у розмірі 2380 грн. 88 коп. на користь держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 18 липня 2022 року.

Суддя Ю. Е. Шафікова