Провадження № 22-ц/4808/591/22
Провадження №22-ц/4808/592/22
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

секретаря Пацаган В.В.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом Громадської організації «Стоп Корупції», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування майнової шкоди за апеляційною скаргою представникаОСОБА_3 адвоката Сидоренка Петра Сергійовича на рішення Коломийського міськрайонного суду від 25 січня 2022 року та додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 лютого 2022 року під головуванням судді Калинюка О.П. у м. Коломия,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ГО «Стоп Корупції», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з позовом доОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування майнової шкоди.

В обґрунтування позову зазначили, що 06.07.2020 о 14 год. 21 хв. на «Facebook» - сторінці, якою володіє та користується відповідач ( ОСОБА_4 ), останній опублікував та розповсюдив недостовірну інформацію, що стосується ГО «Стоп корупція» та її засновників: (орфографія та пунктуація автора збережені) « ОСОБА_5 , якщо про вас пишуть аферисти з НЕприбуткової організації «Стоп корупції», то знайте, що вас замовили. І на вашій дискредитації заробляють керівники даної організації ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ».

Вказували, що з наведеного фрагменту зрозуміло, що інформація у публікації стосується саме вказаної організації та її засновників - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тобто всіх позивачів. У вказаному фрагменті автор використовує вислів «аферисти», що зумовлює поширення інформації про цю організацію як шахрайську, аферистичну. Однак, ця організація здійснює свою діяльність виключно згідно зі своїм Статутом, в якому вказані мета та напрямки її діяльності. Отже, вказана інформація є недостовірною.

Розповсюдження такої інформації та висловлювань може свідчити виключно про заангажованість та упередженість автора відносно згаданих у публікації осіб.

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_8 не є керівниками даної організації і не очолюють її, а є лише її засновниками. Отже, і в зв`язку з цим вказана інформація є недостовірною.

Крім того, автором зазначено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_8 нібито заробляють на дискредитації ОСОБА_9 (оскільки публікація являє собою звернення до останнього), тобто, що позивачі умисно, на замовлення, з корисливих мотивів применшують авторитет та підривають довіру ОСОБА_9 і до того ж «заробляють» на цьому. Жодних доказів наведеного автор у публікації не надає, вводячи в оману читачів, та доносить хибну думку про діяльність ГО «Стоп корупції» та окремих осіб. Абсолютно очевидно, що автор застосовує суцільні маніпуляції, демонструє завідомо неправдиву інформацію, явно прагне нав`язати широкому загалу думку про нібито незаконну діяльність позивачів.

Викладена інформація стала доступна для необмеженого кола осіб завдає шкоди діловій репутації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та дискредитує її.

Також 27.05.2020 між позивачем ОСОБА_2 як адвокатом та ОСОБА_10 як клієнтом укладено договір-доручення про надання правової допомоги. Вартість таких послуг становила 100 000 грн. Однак, після та внаслідок розповсюдження вказаної негативної інформації відповідачем, ОСОБА_10 повідомив про розірвання цього договору через сумніви в доброчесності та законній діяльності цього позивача.

Посилаючись на те, що розміщена та поширена відповідачем інформація є недостовірною, має на меті довести до відома необмеженої кількості осіб викривлену інформацію про них, є неправдивою, відтак не є оціночними судженнями, а поширення такої інформації принижує їх честь, гідність та завдає шкоди діловій репутації, а також такими діями позивачу ОСОБА_2 завдано збитки, просили: визнати цю викладену у публікації інформацію недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію; зобов`язати відповідача вилучити її та протягом 3-х днів після набрання рішенням законної сили спростувати таку інформацію; стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 суму реальних збитків у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 25 січня 2022 року задоволено частково позов ГО «Стоп Корупції», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування майнової шкоди.

Визнано недостовірною і такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачів інформацію, викладену 06.07.2020 року на Facebook-сторінці ОСОБА_3 , інтернет-посилання: https://www.facebook.com/vkrutchak posts/344981, такого змісту: « ОСОБА_5 , якщо про вас пишуть аферисти з НЕприбуткової організації «Стоп корупції», то знайте, що вас замовили. І на вашій дискредитації заробляють керівники даної організації ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (Хмельницький)».

Зобов`язано ОСОБА_3 вилучити зазначену інформацію з його Facebook-сторінки.

Зобов`язано ОСОБА_3 протягом 3 (трьох) днів після набрання цим рішенням законної сили спростувати зазначену інформацію шляхом розміщення відповідної публікації на його Facebook-сторінці ( ОСОБА_4 ).

В решті вимог відмовлено в зв`язку з їх безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь громадської організації «Стоп Корупції» 2 522,40 грн судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 522,40 грн судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2 522,40 грн судових витрат.

ОСОБА_1 28.01.20022 подав до Коломийського міськрайонного суду заяву про ухвалення додаткового рішення та розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Коломийського міськрайонного суду від 21 лютого 2022 року заяву задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 10 842 грн судових витрат.

В задоволенні заяви про розподіл інших судових витрат відмовлено.

У апеляційній скарзі представникОСОБА_3 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду.

Вказує, що оскаржуване рішення суду належним чином не мотивоване, що не відповідає нормам ЦПК України, оскільки, суд не забезпечив справедливу процедуру розгляду справи і неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

Фактично, мотивувальна частина рішення складається із трьох абстрактних абзаців (розміщених на 5 сторінці рішення), з яких зокрема, із вищенаведених абзаців та із рішення в цілому не зрозуміло: на підставі яких фактичних обставин справи та норм матеріального права суд дійшов висновку про те, що спірна інформація є фактичним твердженням а не оціночним судженням; на підставі яких саме конкретних доказів і доводів позивачів, суд дійшов висновку «що в ході судового розгляду доведено факт вчинення відповідачем правопорушення, яке полягало саме в поширенні інформації, яка має статус недостовірної»; чому суд відхилив цілий ряд конкретних доказів і доводів відповідача на спростування обставин, викладених в заявах відповідача по суті справи, та чому не навів жодних мотивів для відхилення цих доказів та доводів; якими конкретними доказами і доводами обґрунтований висновок суду про те, що стороною відповідача не спростовано того факту, що оспорювана інформація опублікована 06.07.2020 саме на «Facebook»-сторінці відповідача, і що дана інформація стосується саме позивачів, вона є доступною для невизначеного кола осіб, недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачів»; якими нормами процесуального права суд керувався покладаючи на відповідача обов`язок спростування тих обставин справи, які підлягали доказуванню позивачами, але які в оскаржуваному рішенні були названі судом «фактами» без вказівки на докази, якими такі «факти» підтверджуються.

Зазначає, що перед вирішенням питання щодо наявності в діях відповідача складу дифамаційного правопорушення суд повинен був встановити: чи пред`явлено позов до неналежного відповідача (чи має місце «дефект» відповідача); якщо все таки позов пред`явлено до неналежного відповідача («дефект» відповідача відсутній) то чи залучено власника веб-сайту Facebook до участі у справі в якості співвідповідача.

Судом першої інстанції не визначено належних співвідповідачів (до вирішення по суті цього дифамаційного спору) та не вирішено питання про залучення усіх належних відповідачів у справі про захист честі та гідності фізичної особи, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Твердження позивачів про те, що саме відповідачу належить сторінка у соціальній мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 зводиться до нічим не обґрунтованого припущення, що в свою чергу залишилося поза увагою суду. Вказана сторінка не є верифікованою, тобто такою, яка належить конкретній особі і що було встановлено та підтверджено за відповідною процедурою.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в Інтернеті є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Позивачами не залучено власника вебсайту Facebook до участі у справі в якості співвідповідача, що залишилася поза увагою суду, тобто суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. При цьому, згідно практики Верховного Суду не залучення власника вебсайту Facebook до участі у справі в якості співвідповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд першої інстанції, посилаючись на текстову інформацію в оскаржуваній публікації, стверджує у оскаржуваному рішенні про її недостовірність і тим самими помилково надає цій інформації значення фактичних тверджень. У позовній заяві Позивачі наводять власну інтерпретацію змісту спірної публікації, наводячи імовірне тлумачення її суті, яке, на їх думку, хотів до читачів донести автор спірної публікації. При цьому, не можуть вважатися фактичним твердженням будь-яка інформація, яка для сприйняття її дійсного змісту потребує застосування інтерпретації, домислювання, здогадок, чи припущень. Зміст текстового наповнення в оскаржуваній публікації є нічим іншим, як оціночними судженнями, а не фактичним твердженням, а позивачі фактично позиваються до власного і суб`єктивного тлумачення публікації. При цьому, висновок суду про те, що оскаржувана публікація є фактичним твердженням не відповідає обставинам справи.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні повністю проігнорував відеозапис, посилання на який міститься в тексті цієї публікації, є її невід`ємною частиною, і який було досліджено в ході судового розгляду. Фактично, текстова інформація в публікації є лише коротким і абстрактним описом (прологом, перев`ю) до вищенаведеного відеозапису, що знову ж таки вказує на те, що ця інформація не має значення фактичного твердження, оскільки носить похідний характер щодо відеозапису, який є первинним.

Також суд першої інстанціїбезпідставно зазначає, що з фрагменту публікації нібито стає зрозуміло, що інформація у такій стосується Громадської організації «Стоп Корупції» та її засновників - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В оскаржуваній публікації відсутні жодні ідентифікаційні дані позивачів фізичних осіб та юридичної особи, передбачені у Законі України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», окрім прізвища та імені, що вочевидь унеможливлює ідентифікацію. У Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутня інформація за запитом «неприбуткова організація «Стоп корупції», яка згадується в оскаржуваній публікації, натомість міститься посилання на сім юридичних осіб, в назві яких міститься словосполучення «Стоп корупції» та позивач юридична особа має більше п`ятдесяти відокремлених підрозділів. Таким чином, конкретна ідентифікація Громадської організації «Стоп Корупції» за допомогою оскаржуваної публікації є неможливою, а інших позивачів - неочевидною, суперечливою і обґрунтовано сумнівною, що за будь-яких умов унеможливлює здійснення цієї ідентифікації широким загалом (публікою). При цьому, висновок суду про те, що оскаржувана публікація стосується саме позивачів не відповідає обставинам справи.

Крім того, ОСОБА_1 є публічною особою, у зв`язку із цим межа допустимої критики відносно нього є значно ширшою, що в свою чергу залишилося поза увагою суду першої інстанції.

При ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги недопустимий доказ на підтвердження розміру судових витрат, а саме Договір - доручення про надання правової допомоги від 01.12.2021, який не надсилався учасникам справи. Суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити фактичний розмір судових витрат позивача і їх обґрунтованість за відсутності можливості взяти до уваги договір - доручення, як недопустимий доказ.

Позивачем ОСОБА_1 та його представником, в порушення ч. 8 ст. 141 ЦПК України, не було подано заяву (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу до закінчення судових дебатів, у зв`язку із чим його заява про ухвалення додаткового рішення суду від 28.01.2022 не підлягала задоволенню. Також він у позові попередньо не визначив суму судових витрат на професійну правничу допомогу, а суд першої інстанції у додатковому рішенні не обґрунтував, чому вирішив частково задовольнити його заяву про ухвалення додаткового рішення суду від 28.01.2022 за умови попереднього не визначення суми таких судових витрат.

Заявлений ОСОБА_1 розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним, певні види виконаних робіт (послуг) є необґрунтованими та не містять ознаки неминучості, час, витрачений на підготовку заяви представника про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зважаючи на її зміст, обсяг і процесуальне значення, є очевидно необґрунтованим.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову, а також скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове, яким повністю відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 адвокат Веремійчук Кім Олександрович апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_8 , як позивач та як представник ОСОБА_1 , представник ГО «Стоп Корупції» вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що на «Facebook»-сторінці ( ОСОБА_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 опубліковано наступну інформацію: « ОСОБА_5 , якщо про вас пишуть аферисти з НЕприбуткової організації «Стоп корупції», то знайте, що вас замовили. І на вашій дискредитації заробляють керівники даної організації ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (Хмельницький)» (а.с. 48 т.1).

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновниками (учасниками) Громадської організації «Стоп корупції» є: ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 (а.с. 33-42 т.1).

За змістом ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Разом із тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

За змістом статей 94, 277, 299 ЦК України, частини четвертої ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, крім випадку неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» в порядку, передбаченому зазначеним Законом, яка підлягає спростуванню.

Згідно роз`яснень, що містяться в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 грудня 2021 року, у справі № 905/902/20, провадження № 12-52гс21, зазначила, що негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до ч. 6 ст. 277 ЦК України спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Згідно ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції виходив з того, що доведено факт вчинення відповідачем правопорушення, яке полягало саме в поширенні інформації, яка має статус недостовірної і такої, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди особистим немайновим благам, або перешкоджає особам позивачів повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права. Стороною відповідача не спростовано того факту, що оспорювана інформація опублікована 06.07.2020 саме на «Facebook»-сторінці відповідача, і що дана інформація стосується саме позивачів, вона є доступною для невизначеного кола осіб, недостовірною (оскільки не підтверджена будь-якими доказами) та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачів.

Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи (далі - Резолюція). Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Згідно ст. 3, 4, 6 Декларації політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, які вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року).

Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10 (справа Лінгенса, пункт 46).

Суд враховує при цьому правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, інколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (справа Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, тоді як публічних осіб така норма не стосується.

Разом з цим у таких справах, як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких ішлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог і розмежувавши фактичні твердження від оціночних суджень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Апеляційний суд зауважує, що ЄСПЛ вважає порушенням ст. 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії зумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Поширена відповідачем інформація про без надання належних підтверджень, доказів зазначеного, є негативною, образливою та такою, що виходить за межі виправданої (допустимої) критики, ще й з урахуванням висвітлення в пості події щодо опублікування на сторінці громадської організації позивача інформації щодо публічного діяча.

Водночас, судом враховується посилання відповідача на те, що межа допустимої критики позивача є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, при цьому поняття «ширше» не означає безмежно, оскільки вони не є тотожними поняттями. У будь-якому випадку, хоча свобода критики публічних діячів передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або, навіть, провокаційних, вона не передбачає права поширення недостовірної інформації, такої, що погіршує репутацію.

З цих підстав безпідставними є доводи апеляційної скарги, що поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що ОСОБА_1 є публічною особою, у зв`язку із цим межа допустимої критики відносно нього є значно ширшою.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апелянта, що зміст текстового наповнення в оскаржуваній публікації є нічим іншим, як оціночними судженнями, а не фактичним твердженням, а висновок суду про те, що оскаржувана публікація є фактичним твердженням не відповідає обставинам справи.

Зі змісту публікації відповідача вбачається, що така є реакцією на факт опублікування на сторінці громадської організації позивача інформації щодо публічного діяча. При цьому, в цій публікації відповідача вказується на конкретні обставини щодо публікації громадською організацією на своїй сторінці такої інформації, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Водночас, позивачі посилаються на такий факт як здійснення діяльності громадської організації виключно згідно зі своїм Статутом, в якому вказані мета та напрямки її діяльності, а відповідачем не надано будь-яких доказів, якими підтверджується, існування таких викладених ним в публікації обставин.

З цих підстав також не заслуговує на увагу вказівка в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції проігнорував відеозапис, посилання на який міститься в тексті цієї публікації, та, що викладена відповідачем інформація не має значення фактичного твердження, оскільки носить похідний характер щодо відеозапису.

Поширення недостовірної інформації (дифамації), яка є фактичним твердженням про громадську організацію порушує її право на захист ділової репутації.

Крім того, одночасне згадування у публікації найменування організації, прізвищ та імен позивачів, які відповідно до даних, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є засновниками організації, а також, що така є реакцією на факт публікування на сторінці громадської організації позивача інформації, свідчить про можливість точної ідентифікації позивачів. Тому безпідставним є твердження апелянта про те, що конкретна ідентифікація ГО «Стоп Корупції» за допомогою оскаржуваної публікації є неможливою, а інших позивачів - неочевидною, суперечливою і обґрунтовано сумнівною.

Не спростовують висновків суду першої інстанції доводи апелянта, що твердження позивачів про належність відповідачу сторінки у соціальній мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 зводиться до нічим не обґрунтованого припущення. Крім того, що позивачами надано дані про інші публікації з того ж акаунту, в обліковому записі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 вказано ім`я та прізвище особи, яка є його володільцем, що співпадає з ім`ям та прізвищем відповідача. Ним не спростовується приналежність йому цього облікового запису, не надано доказів щодо звернення до адміністратора соціальної мережі Facebook чи відповідних компетентних органів з приводу того, що під такими ім`ям та прізвищем здійснює його права та обов`язки і використовує такі інша особа.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, надав належну оцінку поширеній інформації, яку позивачі просили спростувати, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Щодо оскарження додаткового рішення суду слід зазначити таке.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2-5 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом встановлено, що представник позивача адвокат Хмельницький Б.С. здійснював представництво інтересів позивача ОСОБА_1 в Коломийському міськрайонному суді згідно ордера серія АІ № 1181015 від 06.12.2021, виданого на підставі договору-доручення про надання правової допомоги № 9 від 01.12.2021, укладеного з адвокатським об`єднанням «Стратегічна Адвокація» (а.с. 118-122 т. 2).

Пунктом 3.1. договору визначено, що ціна виконання цього договору визначається сторонами в додаткових угодах.

Відповідно до п. 3.2. клієнт зобов`язується сплатити АО фактичні витрати , пов`язані з виконанням цього договору.

ОСОБА_1 25.01.2022 на електронну адресу суду першої інстанції подано клопотання про стягнення з відповідача судових витрат, згідно якого він просив у разі ухвалення рішення на користь позивачів стягнути з відповідача на його користь суму судових витрат в розмірі 68 842,90 грн (а.с. 188-199 т. 2).

До вказаного клопотання позивачем долучено копії додаткової угоди від 02.12.2021 № 1 до договору-доручення про надання правової допомоги № 9 від 01.12.2021, акта приймання-передачі від 15.01.2022 № 2 до договору-доручення про надання правової допомоги № 9 від 01.12.2021, рахунок на оплату № 3 від 24.01.2022 на суму 68 842,90 грн, квитанції № 0.0..1 від 25.01.2022 на суму 68 842,90 грн, посадочного документа від 03.12.2021, рахункової квитанції № 536 від 06.12.2021, рахунка № 000536 від 06.12.2021, виписки з ЄДРПОУ та витягу з Реєстру платників єдиного податку.

Згідно п. 2 додаткової угоди від 02.12.2021 № 1 до договору-доручення про надання правової допомоги № 9 від 01.12.2021 сторони дійшли згоди, що розмір оплати послуг АО визначається на підставі погодинної вартості робіт, помноженої на фактичну тривалість виконання робіт: керуючий партнер АО вартість роботи за одну годину становить 4 000 грн; партнер АО 3 000 грн, адвокат АО 2 000 грн.

Відповідно до п. 3 додаткової угоди після надання послуг за договором сторони підписують Акт приймання-передачі робіт (надання послуг).

Відповідно до акта приймання-передачі № 2 від 15.01.2022 до договору доручення про надання правової допомоги №9 від 01.12.2021 позивачу ОСОБА_1 надано правові послуги загальною вартістю 66 000 грн, з яких: 02.12.2021 р. ознайомлення з документами у справі - 02 год., вартістю 8 000 грн.; 02.12.2021 р. - розробка плану юридичних дій та стратегії захисту прав - 01 год., вартістю 4 000 грн.; 02.12.2021 р. - підготовка правової позиції до судового засідання - 02 год., вартістю 8 000 грн.; 07.12.2021 р. виїзд до м.Коломия для участі в судовому засіданні - 05 год., вартістю 20 000 грн.; 10.12.2021 р. підготовка та направлення до Коломийського міськрайонного суду заяви про участь в режимі відео конференції - 1,5 год., вартістю 6 000 грн.; 17.12.2021 р. виїзд до м.Коломия для участі в судовому засіданні - 05 год., вартістю 20 000 грн. (а.с.191, 192 т.2).

В посадочному документі від 03.12.2021 на ім`я ОСОБА_12 , який є представником позивача ОСОБА_1 , вказано, що вартість проїзду 06-07.12.2021 року сполученням «Київ-пасажирський - Коломия» становить 1 807, 90 грн. (а.с.195 т. 2).

Згідно з даними розрахунку № 000536 та розрахункової квитанції № 536 від 06.12.2021 вартість послуги за проживання ОСОБА_12 в готелі «Писанка» (м.Коломия) 06-07 грудня 2021 року (1,5 доби) становить 1 035 грн. (а.с.197 т.2).

Відповідно до квитанції АТ КБ «Приват Банк» від 25.01.2022 ОСОБА_1 оплатив на рахунок вказаного адвокатського об`єднання 68 842,90 грн. (а.с.194 т.2).

З цих підстав не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що в порушення ч. 8 ст. 141 ЦПК України, позивачем ОСОБА_1 та його представником не було подано заяву (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу до закінчення судових дебатів.

У додатковому рішенні суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу, та взявши до уваги умови договору про надання правової допомоги, загальний час участі представника ОСОБА_1 в судових засіданнях, дійшов обґрунтованого висновку про те, що визначений ОСОБА_1 розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним. При цьому, судом першої інстанції правильно визначено розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, що встановлено згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, якими підтверджено здійснення відповідних витрат.

Оскільки витрати у зазначеній позивачем сумі суд першої інстанції не визнав належним чином обґрунтованими та дійсно понесеними у зв`язку із наданням необхідної за обставин цієї справи правової допомоги, та вірно вважав за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу адвоката до 10 842,90 грн, не заслуговують на увагу посилання апелянта на необґрунтованість таких заявлених витрат як підставу скасування оскаржуваного додаткового рішення суду.

Доводи апелянта про неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення суду, оскільки ОСОБА_1 договір про надання правової допомоги укладено більш ніж через рік після звернення до суду з позовом та відповідно до ч. 2 ст. 134 ЦПК України з цих підстав судом може бути відмовлено у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Враховуючи вимоги п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України не є підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення суду посилання апелянта на не надсилання учасникам справи копії договору - доручення про надання правової допомоги від 01.12.2021.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення від 25 січня 2022 року та додаткове рішення від 21 лютого 2022 року з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують їх законності та обґрунтованості. Підстав для їх скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 25 січня 2022 року та додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 травня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський