головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
провадження № 22-ц/824/8879/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Міністерства освіти і науки України на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року

у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: Міністерство освіти і науки України, старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян Олена Грайровна, -

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із скаргою на бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі - по тексту старший державний виконавець ВПВР Департаменту ДВС МЮ України, державний виконавець) Григорян О.Г., у якій просив: визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо здійснення виконавчого провадження № 68017765 в частині поновлення його на посаді ректора Національного авіаційного університету (надалі по тексту - НАУ); визнати неправомірною та скасувати постанову про закінчення вказаного виконавчого провадження, винесену державним виконавцем 12 січня 2022 року; зобов`язати державного виконавця усунути порушення його прав шляхом відновлення виконавчого провадження № 68017765 не пізніше наступного робочого дня з дня одержання нею цієї ухвали суду, яка набрала законної сили, згідно з вимогами частини 1 статті 41 Закону України «Про виконавче провадження».

Скаргу мотивовано тим, що 29 грудня 2021 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 68017765 на підставі виконавчого листа № 761/34584/20, виданого 28 січня 2021 року Шевченківським районним судом міста Києва. За змістом пункту 2 цієї постанови, зобов`язано боржника - Міністерство освіти і науки України (надалі по тексту - МОН України) негайно виконати рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді ректора НАУ з дня звільнення - з 21 жовтня 2020 року, а також протягом 3 робочих днів повідомити про його виконання. При цьому, станом на дату винесення оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження від 12 січня 2022 року ОСОБА_1 фактично не був поновлений на посаді ректора НАУ та був позбавлений можливості приступити до виконання своїх посадових обов`язків.

Державним виконавцем не вчинено жодних дій з перевірки фактів, які б давали йому підстави переконатись у виконанні боржником в повному обсязі рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді ректора НАУ та фактичного його допущення до виконання своїх посадових обов`язків.

Таким чином, не пересвідчившись у фактичному та повному виконанні боржником рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді ректора НАУ, керуючись лише листом МОН України від 06 січня 2022 року № 14.1/5-22 та змістом винесеного МОН України наказу від 28 липня 2021 року № 301-к, державний виконавець прийшов до хибного висновку про фактичне виконання в повному обсязі боржником рішення суд, у зв`язку з чим передчасно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження від 12 січня 2022 року, чим порушив засади здійснення виконавчого провадження, зокрема норми статей 2, 18, 63, 65 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року задоволено скаргу ОСОБА_1 .

Визнано неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. щодо здійснення виконавчого провадження № 68017765 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді ректора Національного авіаційного університету.

Визнано неправомірною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження № 68017765, винесену 12 січня 2022 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г.

Зобов`язано старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. усунути порушення прав ОСОБА_1 шляхом відновлення виконавчого провадження № 68017765 не пізніше наступного робочого дня з дня одержання нею цієї ухвали суду, яка набрала законної сили, згідно з вимогами частини 1 статті 41 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвала мотивована тим, що боржник, як учасник виконавчого провадження, вчинив дії, які ускладнюють виконання рішення суду, зокрема надав державному виконавцю недостовірну інформацію про фактичне та повне виконання судового рішення шляхом видання наказу про поновлення ОСОБА_1 на посаді ректора НАУ, при цьому на порушення частини 6 статті 40 КЗпП України, не звільнивши з цієї посади ОСОБА_2 .

Виконавчий лист щодо поновлення заявника на посаді ректора боржником не виконано, однак державним виконавцем, внаслідок допущення бездіяльності, яка оскаржується, не вжито всіх відповідних заходів щодо перевірки фактичного виконання рішення суду у повному обсязі та передчасно без достатніх правових підстав вирішено питання про закінчення виконавчого провадження шляхом винесення відповідної постанови.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував важливих фактів при постановлені оскаржуваної ухвали, а саме: наказ від 28 липня 2021 року № 301-к, яким скасовано наказ МОН України від 07 жовтня 2020 року № 341-к «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року № 1-41 та звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді ректора НАУ з дня звільнення -з 21 жовтня 2020 року в судовому порядку не скасовувався, тобто на сьогоднішній день є чинним. У Законі України «Про виконавче провадження» (стаття 65) відсутні положення про те, що державний виконавець зобов`язаний перевіряти фактичне допущення до робочого місця стягувача та перевіряти чи відповідає виданий боржником наказ чинному законодавству.

МОН України листом від 06 січня 2022 вих. № 14.1/5-22 повідомило про повне та фактичне виконання рішення суду до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції не врахував, що оскаржувані дії відносяться до дискреційних повноважень Міністерства юстиції України.

Посилання скаржника ОСОБА_1 на постанови Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 є недоречними, оскільки вказані судові рішення ухвалювались з урахуванням положень Закону України «Про виконавче провадження» до внесення змін.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, МОН України подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що МОН України добровільно виконало рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року № 761/34584/20 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, про що винесено відповідний наказ від 28 липня 2021 року, про що повідомило державного виконавця.

Робоче місце скаржника відповідно до посадових обов`язків фізично знаходиться на території НАУ.

Судом першої інстанції не враховано, що наказом т.в.о. ректора НАУ від 29 липня 2021 року № 671-к ОСОБА_1 було поновлено на роботі на посаді ректора НАУ з 22 жовтня 2020 року, на підставі наказу МОН України від 28 липня 2021 року № 301-к «Про скасування наказу Міністерства освіти і науки України від 07 жовтня 2020 року № 341-к», оскільки судом не залучено НАУ як заінтересовану особу.

При розгляді справи судом першої інстанції не взято до уваги пояснення представника МОН України про те, що в день виконання рішення суду про поновлення на посаді ОСОБА_1 , ректор НАУ ОСОБА_2 перебував на лікарняному, оскільки університет не залучений до участі у справі як зацікавлена особа.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, дійшла висновку про таке.

Судом установлено, що 13 квітня 2018 року МОН України із позивачем ОСОБА_1 був укладений контракт №І-41 строком на п`ять років з 13 квітня 2018 року по 12 квітня 2023 року.

Наказом МОН України від 07 жовтня 2020 року №341-к «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення ОСОБА_1 » контракт від 13 квітня 2018 року №І-41, укладений між МОН з посади ректора Національного авіаційного університету ОСОБА_1 21 жовтня 2020 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства освіти і науки України№341-к від 07 жовтня 2020 року №341-к від 07 жовтня 2020 року «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді ректора Національного авіаційного університету з дня звільнення - з 21 жовтня 2020 року.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді ректора Національного авіаційного університету з дня звільнення - з 21 жовтня 2020 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року в частині визнання незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення ОСОБА_1 на посаді залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі № 761/34584/20 (провадження № 61-14652св21) рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року залишено без змін.

Наказом МОН України №301-к від 28 липня 2021 року «Про скасування наказу від 07 жовтня 2020 року №341-к» відповідно до п. 12-1 частини 2 статті 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», п.п. 53 п.4 та п.п. 15-1 та 23 п. 10 Положення про МОН України, на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року у справі №761/34584/20 та враховуючи постанову Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року №761/34584/20 скасовано наказ МОН України від 07 жовтня 2020 року №341-к «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді ректора Національного авіаційного університету з дня звільнення - 21 жовтня 2020 року.

Вказаний наказ направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 28 липня 2021 року, отримано ним 05серпня 2021 року.

Постановою старшого державного виконавця Григорян О.Г. від 29 грудня 2021 року відкрито виконавче провадження № 68017765 з примусового виконання виконавчого листа № 761/34584/20, виданого 28 січня 2021 року Шевченківським районним судом міста Києва, про поновлення ОСОБА_1 на посаді ректора НАУ.

Постановою старшого державного виконавця Григорян О.Г. від 12 січня 2022 року закінчено виконавче провадження № 68017765 з підстав, передбачених частиною 2 статті 65, пункту 9 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки відповідно до листа МОН України від 06 січня 2022 року за № 14.1/5-22 зазначено, що наказом від 28 липня 2021 року № 301-к скасовано наказ МОН України від 07 жовтня 2020 року № 341-к «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року № І-41 та звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді ректора НАУ з дня звільнення - з 21 жовтня 2020 року. Копія вказаної постанови надіслана сторонам виконавчого провадження.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) зазначив, що КЗпП України не містить поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків».

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

Колегією апеляційного суду встановлено, що наказ МОН України №301-к від 28 липня 2021 року «Про скасування наказу від 07 жовтня 2020 року №341-к» та поновлення на роботі, було направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 28 липня 2021 року та отримано ним 05 серпня 2021 року, що свідчить про те, що ОСОБА_1 не був обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі та йому не було фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Також, вже після наказу МОН України №301-к від 28 липня 2021 року про поновлення на роботі, у серпні 2021 року ОСОБА_1 повторно звернувся до суду з позовом до Міністерства освіти і науки України, Національного авіаційного університету про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просив визнати незаконним та скасувати наказ МОН України №302-к від 29 липня 2021 року «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення ОСОБА_1 », визнати незаконним та скасувати наказ НАУ №672-к від 29 липня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади ректора НАУ, поновити позивача на посаді ректора НАУ з 29 липня 2021 року, стягнути середній заробіток та моральну шкоду.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідачі згідно з судових рішень у справі №761/34584/20 лише формально поновили його 28 липня 2021 року на посаді та на наступний день 29 липня 2021 року звільнили повторно, не забезпечивши фактичного допуску до роботи та виконання обов`язків ректора НАУ. При цьому, записи в трудову книжку внесені не були, дані в ЄДРПОУ змінені не були (справа № 761/31289/21 https://reestr.court.gov.ua/Review/103491548).

Колегією апеляційного суду також встановлено, що заперечуючи проти скарги ОСОБА_1 та посилаючись на належне виконання судового рішення про поновлення його на роботі, МОН України не надало належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, а саме: допуск ОСОБА_1 до фактичного виконання трудових обов`язків ректора НАУ, внесення запису в трудову книжку ОСОБА_1 , а також наказ про звільнення ОСОБА_2 відповідно до статті п. 6 частини 1 статті 40 КЗпП України. Натомість дані офіційного сайту Національного авіаційного університету підтверджують, що станом на звернення до суду зі скаргою ректором НАУ є ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із частиною 2 статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Вирішуючи спір, суд першої інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що фактичного допуску ОСОБА_1 до виконання попередніх обов`язків ректора Національного авіаційного університету з наданням відповідного робочого місця, збереження заробітної плати, створення належних умов праці, які були до його незаконного звільнення, не відбулося, а відтак у державного виконавця не було достатніх підстав вважати виконаним рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді ректора Національного авіаційного університету.

Враховуючи встановлені у справі обставини, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що всупереч Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець не перевірив належним чином виконання Національним авіаційним університетом рішення суду, не врахував неповне виконання роботодавцем рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді, а саме, в частині його фактичного допуску до роботи, у зв`язку з чим помилково дійшов до передчасного висновку про виконання рішення суду та про прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження.

Щодо доводів апеляційної скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про те, що стаття 65 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції чинній на момент спірних правовідносин не містить положення про те, що державний виконавець зобов`язаний перевіряти фактичне допущення до робочого місця стягувача та перевіряти чи відповідає виданий боржником наказ чинному законодавству, то колегія апеляційного суду враховує таке.

Відповідно до частини 2 статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення (поновлення на роботі) вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (в редакції із змінами, внесеними згідно із Законом № 1217-IX від 05 лютого 2021 року).

Попередня редакція вказаної статті містила положення про необхідність внесення боржником відповідного запису до трудової книжки стягувача.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17:

належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S.W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Колегія апеляційного судузвертає увагу на те, що вказана правова позиція не змінювалася Верховним Судом і після внесення змін до частини 2 статті 65 Закону України «Про виконавче провадження», а тому особа, яка незаконно звільнена, звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця щодо належного виконання рішення суду про поновлення на роботі, вправі очікувати, що суд ухвалить судове рішення аналогічно ухваленим за цими ж правовідносинами.

Щодо доводів апеляційної скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про те, що оскаржувані дії відносяться до дискреційних повноважень Міністерства юстиції України, то колегія апеляційного суду враховує таке.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6, виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. При цьому суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Разом з тим, з огляду на зміст статті 451 ЦПК України та статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» доводи про те, що дії щодо визнання неправомірною бездіяльності старшого державного виконавця щодо здійснення виконавчого провадження в частині поновлення на посаді, визнання неправомірною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, відносяться до дискреційних повноважень Міністерства юстиції України, - безпідставні.

Щодо доводів апеляційної скарги МОН України про те, що університет не залучений до участі у справі як зацікавлена особа, то колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - ухвалене за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Національного авіаційного університету, а боржником щодо виконання рішення про поновлення на посаді - є МОН України, боржником щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - є НАУ.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків судів першої інстанцій в частині визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо здійснення указаного виконавчого провадження в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та скасування постанови про закінчення цього виконавчого провадження.

Разом з тим, щодо вимоги скарги про відновлення виконавчого провадження, то апеляційний суд враховує таке.

Законом передбачена можливість відновлення виконавчого провадження. Так, згідно із частиною 1 статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Тобто скасування судом постанови про закінчення виконавчого провадження № 68017765 у силу вимог частини 1 статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» є самостійною підставою для відновлення указаного виконавчого провадження, а частиною 2 указаної статті на стягувача покладено обов`язок у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

У зв`язку з цим, апеляційний суд не вбачає підстав для зобов`язання державного виконавця відновити виконавче провадження № 68017765, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню у частині задоволення цієї вимоги скарги.

Відповідно до п.4 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року в частині зобов`язання державного виконавця відновити виконавче провадження № 68017765 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги у цій частині вимог.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Міністерства освіти і науки України задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року в частині задоволення скарги ОСОБА_1 про зобов`язання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. усунути порушення прав ОСОБА_1 шляхом відновлення виконавчого провадження № 68017765 не пізніше наступного робочого дня з дня одержання нею цієї ухвали суду, яка набрала законної сили, згідно з вимогами частини 1 статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», - скасувати з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні скарги.

В іншій частині ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська