ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6837/22 Справа № 211/5177/18 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони справи

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , Криворізька міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Амельчишин Олег Валерійович на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 липня 2022 року, ухваленого суддею Сарат Н.О. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 25 липня 2022 року,

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Криворізької міської ради, про скасування рішень про передачу у власність земельної ділянки.

Просила суд визнати незаконним та скасувати рішення Криворізької міської ради від 30.04.2014 р. №2673 в частині затвердження відповідачу ОСОБА_2 документації із землеустрою та передачі йому у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 , посилаючись на порушення її прав як співвласника при винесенні вказаного рішення.

В обґрунтування позову зазначила, що рішенням суду від 11.10.2012 р. визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним по 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_1 .

Під час судового розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_2 надано правовстановлювальні документи на вказану земельну ділянку, з яких вбачається, що він є одноособовим власником спірної земельної ділянки.

Після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було встановлено, що рішення суду про розподіл будинку АДРЕСА_1 набрало законної сили 15 січня 2013 року, а відповідач приватизував спірну земельну ділянку в березні 2014 році.

Тобто відповідач ОСОБА_2 , достовірно знаючи про те, що він не є одноособовим власником спірного домоволодіння, замовчав про існування рішення суду про розподіл будинку між ним та його колишньою дружиною, позивачем, що призвело до надання йому спірної земельної ділянки під спірним будинком та біля нього в одноособову власність, що є протиправним.

Так, рішенням Криворізької міської ради №2673 від 30.04.2014р. «Про безоплатну передачу у власність, спільну часткову, спільну сумісну власність земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва» було затверджено технічну документацію ОСОБА_2 із землеустрою та передано ОСОБА_2 у власність спірну земельну ділянку.

Таким чином вбачається, що відповідачами порушено її право на спірну земельну ділянка - а саме відповідач ОСОБА_2 замовчав про існування рішень судів про розподіл майна подружжя, а відповідач Криворізька міська рада, не знаючи про існування таких судових рішень, передала йому у одноособову власність земельну ділянку, що унеможливлює позивачу зареєструвати своє право власності на цю земельну ділянку та розпорядження нею. Не дивлячись на існування рішень судів про розподіл майна подружжя, вона фактично позбавлена земельної ділянки, тому просила задовольнити заявлені вимоги.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Визнано незаконним та скасовано рішення Криворізької міської ради №2673 від 30.04.2014 р. «Про безоплатну передачу у власність, спільну часткову, спільну сумісну власність земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва» - в частині затвердження ОСОБА_2 документації із землеустрою та передачі ОСОБА_2 у власність земельної ділянки кадастровий номер :03:004:01:0150, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Амельчишин О.В. в апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого з порушенням норм ст.376 ЦПК України, просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове судове рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог, судові витрати розподілити відповідно до закону.

При цьому, скаржник зазначає, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем по справі, оскільки позивач не є власником будинку і за нею не зареєстроване жодне речове право на спірний будинок, а право власності на земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстроване після розірвання шлюбу між сторонами по справі.

Представник відповідача, посилаючись на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від від 11.10.2012 року та рішення цього ж суду від 13 травня 2017 року, вказує на те, що в обох справах позивач не зверталася окремо за захистом свого права на користування Ѕ частиною спірної земельної ділянки. Вказує, що норми права на які посилається позивач, як на підставу скасування рішення про передачу земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_2 не підлягають застосуванню до правовідносин, які виникли і на теперішній час існують між сторонами. Адвокат зазначає, що на момент приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 був єдиним власником домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки речове право чи право власності за будь-якою іншою особою, в тому числі і за позивачем ОСОБА_1 зареєстроване не було.

Окрім того, представник відповідача наголошує на тому, що наявність спору щодо домоволодіння від Криворізької міської ради приховали сама позивач та її представник, оскільки на час подачі обох позовів про розподіл спірного майна подружжя, земельна ділянка для обслуговування спірного будинку перебувала не у власності, а у користуванні ОСОБА_2 . Ні сторона позивача, ні суд при розгляді справ не залучили до участі у справі власника на той час земельної ділянки Виконком Криворізької міської ради, внаслідок чого, до теперішнього часу не встановлений фактичний розмір земельної ділянки, яка була виділена ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку і який розмір мала земельна ділянка під час перебування сторін у шлюбі.

Також сторона відповідача вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, у зв`язку з чим відповідачем була подана заява про застосування строків позовної давності, яку суд першої інстанції безпідставно визнав необґрунтованою. Вказує, що строк позовної давності для позивача почав свій перебіг щонайменше з грудня 2014 року, а отже трирічний строк позовної давності сплинув у грудні 2017 року, тоді як з позовом позивач звернулася до суду лише 26 жовтня 2018 року.

Адвокат зазначає, що у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з 2012 року Довгинцівським районним судом м.Кривого Рогу Дніпропетровської області постійно розглядалися цивільні справи у спорах між вказаними особами, у тому числі і щодо перешкоджання відповідачем позивачу у користуванні спірним домоволодінням, а тому позивач повинна була дізнатися, могла дізнатися і фактично дізналася про порушення свого права в грудні 2014 року. Сторона відповідача вважає, що суду не надано доказів, які б давали підстави для задоволення позову та для незастосування строків позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу сторони відповідача, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пантелєєв О.В., просить відхилити апеляційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку відповідача ОСОБА_2 та його представник а ОСОБА_3 , які, кожна окремо підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги з викладених у скарзі підстав, просили скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пантелєєва О,В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони відповідача з викладених у відзиві підстав, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2013 року, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Розділено майно, набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час шлюбу, визнано за ОСОБА_2 та за ОСОБА_1 право власності за кожним по 1/2 частині на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку А-1, гаражу Б, сараїв В, Г, З, альтанки Д, душу Е, теплиці Ж, навісів И, К, водо колонки І, замощення ІІ, огорожі 1-3. Вселено ОСОБА_1 до спірного домоволодіння (а.с. 8-12 копії судових рішень).

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.05.2017 року розподілено в натурі домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно варіанту 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи №544 від 16.12.2014р.

Виділено ОСОБА_2 у власність в натурі в будинку АДРЕСА_1 : приміщення І площею 5,0м2; приміщення 1-1 площею 11,0м2; приміщення 1-2 площею 12,0м2; приміщення 1-3 площею 13,0м2; приміщення 1 - 4 площею 4,9м2; приміщення 1-5 площею 1,2м2, які позначені на схемі зеленим кольором (квартира АДРЕСА_2 ), вартістю 198896 гривень; господарчі споруди: сарай «В» вартістю 27281 гривня, теплицю «Ж» вартістю 14630 гривень, сарай «З» вартістю 6887 гривень, навіс «К» вартістю 3722 гривні, частину огорожі №1 довжиною 18,85м вартістю 8211 гривень, всього загальною вартістю 265303 гривні.

Виділено ОСОБА_1 у власність в натурі в будинку АДРЕСА_1 : приміщення II площею 4,3м2; приміщення 1-7 площею 6,7м2; приміщення 1-6 площею 11,5м2; приміщення 1-8 площею 20,2м2, які позначені на схемі синім кольором (квартира АДРЕСА_3 ) вартістю 215089 гривень; господарчі споруди: гараж літ. «Б» вартістю 85843 гривні, сарай літ. «Г» вартістю 26008 гривень, навіс «И» вартістю 6170 гривень, альтанку «Д» вартістю 3080 гривень, замощення «II» вартістю 16199 гривень, водоколонку «І» вартістю 5208 гривень, частину огорожі «№1, №3» вартістю 17698 гривень, всього загальною вартістю 380971 гривня.

Залишено в загальному користуванні: частину замощення «II» площею 24,16м2; частину воріт №2.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за різницю вартості виділених приміщень, господарчих споруд в сумі 57834 гривні.

Виділено ОСОБА_2 у власність в натурі наступні земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1 : під будівлями: 149,97 м2; під двором загального користування: 24,16м2; під садом-городом: 325,87м2, всього 500,0м2 , що відповідає ідеальній частці.

Виділено ОСОБА_1 у власність в натурі наступні земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1 : під будівлями: 120,13 м2; під двором загального користування: 24,16м2; під двором: 78,28м2; під садом-городом: 277,43м2, всього 500,0м2 , що відповідає ідеальній частці.

Постановою Верховного суду України від 30.06.2021 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 13 травня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року залишено без змін.

Разом з тим, рішенням Криворізької міської ради від 30 квітня 2014 року, передано із земель комунальної власності міста безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку за кадастровим номером :03:004:0150 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 27 копія рішення), про що Реєстраційною службою Криворізького міського управління юстиції видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 21.05.2014 р., на підставі якого вказана земельна ділянка зареєстрована за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 25 копія інформації).

Технічна документація виготовлялась на замовлення відповідача згідно його заяви від 06 листопада 2013 р. (а.с. 29-47).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на підставі досліджених доказів наявних в матеріалах справи, виходив з того, що прийняте Криворізькою міською радою Рішення №2673 від 30.04.2014. в частині затвердження ОСОБА_2 документації із землеустрою та передачі йому у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 є протиправним, оскільки порушує основоположні права та свободи позивача як власника, незважаючи на те, що право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під нерухомістю, належним чином не оформлено позивачем, зазначене не може бути підставою для обмеження права позивача як співвласника, нерухомого майна на користування земельною ділянкою на якій воно розташоване, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Відмовляючи стороні відповідача у застосуванні строків позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення Криворізької міської ради винесено 30.04.2014 року, а про його існування позивач дізналася 10.05.2018 року в судовому засіданні, в Апеляційному суді Дніпропетровської області при розгляді справи №211/7117/13-ц, отримавши копії документів 10.07.2018 щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ( т.2 а.с.153 цивільної справи №211/7117-13-ц), тобто саме з цього часу порушено майнові права позивача ОСОБА_1 та розпочинається перебіг трирічної позовної давності та оскільки з даним позовом до суду позивач звернулася 26 жовтня 2018 року (а.с. 2), строк позовної давності не пропущено.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції та не погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_3 , викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Відповідно до статті 152 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (стаття 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

За приписами частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-В (далі - Закон №280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 25 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону №280/97-ВР до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно д закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону №280/97-ВР).

За змістом частин першої-четвертої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Частинами першою, другою статті 50 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера;

Земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі (частини перша, друга статті 16 Закону України «Про державний земельний кадастр»).

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою, зокрема особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Згідно положень статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частиною першою статті 10 Закону № 280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до частини другої цієї статті ст.152 ЗК власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з вимогами частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц (провадження №14-28цс20) зроблено висновок про те, що у дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проєкту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»).

Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у випадку формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проекту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №580/168/16-ц (провадження №61-19526сво18) зроблено висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що в разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності, що повністю узгоджується з висновками, викладеними у Постанові Верховного суду України від 15.05.2017 року по справі №705/6917/14-ц.

При переході права власності на будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти (правова позиція висловлена у постанові Вищого господарського суду України від 22.09.2015 р. у справі №922/2257/14).

Відповідно до норм ч.1 ст.316, ст.317, ч.ч.1, 2, 3 ст.319, ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК України).

Частиною 3 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч.1 ст.181 ЦК України).

Отже, нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлового приміщення, неможливе без відповідної земельної ділянки. При цьому, право користування земельною ділянкою виникає одночасно з реєстрацією права власності на нерухомість, яка на ній знаходиться.

Згідно вимог цивільного та земельного законодавства, в разі набуття кількома особами прав власності на один об`єкт нерухомості, землеустрій щодо земельної ділянки, на якій розташований такий об`єкт нерухомості здійснюється виключно за згодою усіх співвласників нерухомості.

Так, судом першої інстанції перевірено та встановлено, що відповідачі здійснили землеустрій та державну реєстрацію спірної земельної ділянки без участі та згоди позивача - співвласника нерухомості, яка розташована на цій землі.

Стаття 59 ЗУ «Про землеустрій» вимагає врахування приватних інтересів фізичних осіб при здійсненні землеустрою на місцевому рівні, що в тому числі полягає в захисті їхніх прав на землю.

Доводи сторони відповідача про те, що позивач не є власником будинку, оскільки не зареєструвала у встановленому порядку своє право власності на будинок, були предметом розгляду судом першої інстанції та як правильно зазначив суд, позивачем суду надано копію рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого розгляд заяви ОСОБА_1 про реєстрацію зупинено для надання технічного паспорту на будинок (а.с. 113).

Окрім того, твердження сторони відповідача про те, що відповідач ОСОБА_2 на час приватизації земельної ділянки був єдиним власником спірного домоволодіння також були предметом розгляду судом першої інстанції, при цьому суд зазначив, що ці доводи спростовуються текстом рішення суду від 11.10.2012 р., залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 15.01.2013 р., оскільки, як встановлено судом відповідач приватизував спірну земельну ділянку за оскаржуваним рішенням Криворізької міської ради від 30.04.2014 р., тобто вже після наявності судового рішення, яке набрало чинності -15.01.2013 про поділ майна подружжя, яким за кожним зі сторін було визнано право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що прийняте Криворізькою міською радою вищевказане Рішення №2673 від 30.04.2014. в частині затвердження ОСОБА_2 документації із землеустрою та передачі йому у власність всієї земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 є протиправними, оскільки порушує основоположні права та свободи позивача як власника, колегія суддів вважає вірним і повністю з ним погоджується.

Доводи сторони відповідача про те, що в позові не вказано та не надано доказів того, яку саме частину земельної ділянки (її площа, розташування на місцевості) має право претендувати ОСОБА_1 , що є підставою для відмови в задоволенні позову також були розглянуті судом першої інстанції, при цьому, суд у рішенні зазначив, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок, що повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №580/168/16-ц (провадження №61-19526сво18).

Окрім того, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.05.2017 року сторонам по справі виділено в натурі земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене судове рішення набрало чинності 30.06.2021, оскільки Постановою Верховного суду України від 30.06.2021 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 13 травня 2017 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року були залишені без змін.

Доводи сторони відповідача про наявність підстав для застосування строків позовної давності також були предметом розгляду судом першої інстанції і як правильно зазначив суд, спірне рішення Криворізької міської ради винесено 30.04.2014 року, а про його існування позивач дізналася 10.05.2018 року в судовому засіданні апеляційної інстанції під час перегляду справи №211/7117/13-ц, отримавши копії документів 10.07.2018 щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено дослідженими судом матеріалами цивільної справи №211/7117-13-ц (т.2 а.с.153), відповідно, саме з цього часу порушено майнові права позивача ОСОБА_1 та розпочався перебіг трирічної позовної давності, тому, оскільки позов подано до суду 26 жовтня 2018 року, позовна давність не пропущена.

Згідно положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, викладене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року провадження №6-17цс17.

Стороною позивача доведено, що про своє порушене право остання дізналася 10.05.2018 року під час апеляційного перегляду справи №211/7117/13-ц, копії документів щодо приватизації відповідачем земельної ділянки отримала в суді 10.07.2018 та подавши позов у жовтні цього ж 2018 року, позивач не пропустила строки позовної давності.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам сторони відповідача, викладеним у відзиві на позов, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, колегія суддів не вбачає підстав повторно давати відповідь на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що як, неодноразово зазначав ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року № 303А, §§ 2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, § 2).

ЄСПЛ визначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23, ЄСПЛ).

Керуючисьст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Амельчишин Олег Валерійович залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: