Справа № 357/1969/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Пустова Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що відповідач по справі, який є батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виконує своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дочки, яка проживає зі своєю матір`ю, позивачем по справі. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться життям дитини та не підтримує з нею зв`язок, матеріально не допомагає, а тому позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав щодо його дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 04.05.2022 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

20.06.2022 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Змієвської Т.П. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

20.06.2022 року ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Змієвської Т.П. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою суду від 23.06.2022 року було витребувано у Служби у справах дітей та сім 'ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації висновок щодо вирішення даного судового спору.

19.08.2022 року на електронну адресу суду третя особа по справі - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації направила суду Висновок органу опіки та піклування щодо вирішення даного судового спору та клопотання про розгляд справи за відсутності представника ССДС.

22.08.2022 року ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, позивач та представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Змієвська Т.П. позов підтримали.

В судовому засіданні, відповідач не визнав позов через відсутність доказів (тест на ДНК) в підтвердження його батьківства.

Представник 3-ї особи - Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, в судове засідання на розгляд справи по суті не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, направили клопотання про розгляд справи за відсутності представника ССДС. (а.с.71).

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , являються ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Наведене підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 25.05.2017 р. виданого Святошинським районним у м.Києві відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у м.Києві. (а.с.8).

Шлюб між стоонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08.04.2019 року № 759/9291/18 2/759/1370/19 (а.с.9).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач із своєю малолітньою дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання особи відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА №73624628 від 12.11.2021 року. (а.с.18). 1 / 5 частина квартири АДРЕСА_2 , належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 05.10.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Межинською Н.В. (а.с.15).

З характеристики, що надана Дошкільним навчальним закладом № 218 Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації, вбачається, що позивач ОСОБА_1 працює в дошкільному навчальному закладі № 218 на посаді вихователя. За час роботи зарекомендувала себе як дисциплінований педагог та старанний працівник. (а.с.17).

Згідно з педагогічною характеристикою, наданою Дошкільним навчальним закладом № 218 Святошинського району міста Києва, малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує дошкільний заклад з 01.09.2019 року, дівчинка розвинена відповідно віку, активна, завжди має охайний вигляд та забезпечена усім необхідним. (а.с.16).

На підставі судового наказу Святошинського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року у справі 559/9294/18 з відповідача було стягнуто аліменти на користь позивача на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 1 / 4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 19.06.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с.10).

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження №57166820 від 10.09.2018 року, довідки-розрахунку Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 14.01.2022 року, заборгованість відповідача, станом на 01.01.2022 року, зі сплати аліментів становить 39 470 грн. 49 коп. (а.с.13,14).

Згідно висновку Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.08.2022 року № 107-4-/2885, орган опіки та піклування - Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , щодо його малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідність зазначеного інтересам дитини. (а.с. 72-74).

Позивач суду пояснила, що відповідач пішов з сім`ї коли їх доньці було 9 місяців, а в квітні 2019 року шлюб з відповідачем був розірваний. Дитина проживає разом з позивчаем, яка одноособово займається її вихованням та утриманням. Відповідач не цікавиться життям та здоров`ям дитини, участі у вихованні дочки не приймає, матеріально не допомагає, останній раз бачив дитину в травні 2020 року, в телефонній розмові з позивачем у вересні 2021 року, жодного питання щодо життя та здоров`я доньки не поставив. На даний час, відповідач проживає в м.Біла Церква, має іншу сім`ю, втратив інтерес до своєї доньки, не робить спроб відновити контакт з дочкою, дитина батька не знає. За судовим наказом з відповідача були стягнуті аліменти, але він не сплачує їх, внаслідок чого виник борг, який станом на 01.06.2022 року становить 57652,08 грн. 00 грн.

Матеріали справи містять копії квитанцій про оплату позивачем ОСОБА_1 дитячого садочка від 17.09.2021 р., 18.10.2021 р., 16.11.2021 р., 14.12.2021р. (а.с.19-26).

Відповідач заперечив вимогу про позбавлення його батьківських прав відносно доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки має сумніви, що малолітня ОСОБА_3 являється його донькою. Відповідач бажає, щоб позивач надала йому медичне підтвердження кровного споріднення батька з дитиною. Відповідач зазначив, що в майбутньому має намір провести ДНК тест на підтвердження батьківства.

Задовольняючи позов, суд виходить з наступного.

При розгляді справи про позбавлення батьківських прав суд виходить з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 р., Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

За ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач безпричинно самоусунувся від виконання своїх обов`язків по утриманню і вихованню своєї дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом не виявлено обставин, які спричиняють перешкоди відповідачу, як батьку дитини, виховувати доньку та спілкуватися з нею.

Відповідач не навів жодного факту спричинення йому перешкод в спілкуванні з дитиною. Факт відсутності одного вечора в 2020 році позивача й дитини дома не можна розцінювати як вчинення перешкод батьку у спілкуванні з донькою.

Відповідач не надав суду жодного доказу своїх заперечень.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Відповідач не зміг сказати чи любить свою диину, чи має намір з нею спілкуватися на майбутнє. ОСОБА_2 покладає обов`язок на інших в доведенні/підтвердженні його батьківства відносно малолітньої ОСОБА_5 . Відповідач в судовому засіданні неодноразово зазначив, що лише, за умови підтвердження його батьківства він буде сплачувати аліменти та спілкуватися з дииною.

Наведені обставини та встановлені факти дають можливість зробити висновок, що ОСОБА_2 не бажає бути відповідальним за виховання, навчання і розвиток дитини, тривалий час не вчиняє жодних дій щодо утримання та виховання дитини. Відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими правами й обов`язками відносно доньки.

З огляду наведеного, виходячи із заявлених вимог, встановлених судом фактів, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач підлягає позбавленню батьківських прав стосовно його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позовні вимоги про позбавлення його батьківських прав є обґрунтованими.

Суд вважає за необхідне в рішенні зазначити, що відповідно до положень ст. 169 СК України особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення.

Згідно ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з судового збору, що понесла позивач в зв`язку з розглядом даного спору та які підтверджені належними доказами на суму 992,40 грн., згідно квитанції АТ КБ «Приватбанк» від 15.02.2022 р. (а.с.27)

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивча судових витрат на правничу допомогу у розмірі 24400,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.

Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц .

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В підтвердження понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу (24 000 грн.) суду було надано лише ордер про надання правничої допомоги від 17.06.2022 року та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.

На час прийняття рішення в даній справі суду не надано будь-яких доказів на підтвердження зазначеного розміру гонорара.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що ордер на надання правничої допомоги не може бути єдиними доказом підтвердження витрат на правову допомогу у сумі 24000,00 грн.

Керуючись ст.ст.150,155,164,165 СК України, ст.ст. 4,5,12,19, 141,258,263,264, 354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН : НОМЕР_2 ) відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН : НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 992 грн. 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено 03.10.2022 року.

СуддяО. Я. Ярмола