ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1545/22 Справа № 207/2615/17 Суддя у 1-й інстанції - Юрченко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок злочину, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2017 року до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок злочину.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилається на те, що органами досудового слідства ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що 17.07.2000р. близько 20 год. 20 хв., керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 2103 держ. номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , рухаючись по вулиці Дорожній у м.Дніпродзержинську, з боку селища Будівельників в напрямку соцміста, в районі будівлі 58 по вищевказаній вулиці, здійснюючи обгін рухомого в попутному напрямку автомобіля КРАЗ державний номер НОМЕР_2 , не переконавшись у безпеці виконуваного маневру, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з зустрічно рухомим мотоциклом МТ-10 без державного номера під керуванням ОСОБА_4 . У зв`язку зі зіткненням транспортних засобів пасажир мотоцикла МТ-10 ОСОБА_5 , 1939 р.н. (мати позивача), отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, многооскальчатого перелому кісток черепа, вдавленого перелому кісток черепа в області лобно-скроневої праворуч, з 7 обломками різної форми, які спричинили смерть потерпілої, що підтверджуються висновком судової медичної експертизи №640-Є від 08.09.2000р. Водій мотоцикла МТ-10 ОСОБА_6 , 1978 р.н. (рідний брат позивачки), отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, перелому кісток черепа в лобовій ділянці у вигляді трикутника, які спричинили смерть потерпілого, що підтверджуються висновком судової медичної експертизи №639 від 08.09.2000р. Причиною дорожньо-транспортної пригоди є дії водія автомобіля ВАЗ-2103 ОСОБА_1 , який грубо порушив вимоги пунктів 10.1, 14.2 Правил дорожнього руху України, які згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №870 від 29.09.2000р. не відповідали вимогам пунктів 10.1 та 14.2 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору, знаходилося в причинному зв`язку з настанням події даної пригоди. ОСОБА_1 обвинувачувався у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України. Ухвалою Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 28.07.2017р. по справі №207/3511/16-к кримінальне провадження №0000133 відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, закрито зі звільненням від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності. ОСОБА_1 не наполягав на ухваленні виправдовувального вироку. Він розумів, що закриття провадження за закінченням строку давності не є реабілітуючою обставиною. Судом перед винесенням ухвали від 28.07.2017р. у справі №207/3511/16-к відповідачу було роз`яснено, що закриття судового провадження у зв`язку із закінченням строків давності не звільняє відповідача від виконання цивільно-правових зобов`язань. Відповідно до ч.2 ст. 49 Кримінального кодексу України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від слідства або суду. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років. З моменту вчинення злочину минуло сімнадцять років. ОСОБА_1 не наполягав на ухваленні виправдовувального вироку. Вказаною вище ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська цивільний позов ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 50837,97 грн. та моральної шкоди у розмірі 40000,00 грн., залишено у кримінальному провадженні без розгляду. Тому позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з цивільним позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок злочину, в якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 47 084,70 грн. у відшкодування завданої матеріальної шкоди та 40000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 47 084,70 грн. у відшкодування завданої матеріальної шкоди та 20 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 670грн.85коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2020 року, ОСОБА_1 просить рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2020 року просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що органами досудового слідства ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що 17.07.2000р. близько 20 год. 20 хв., керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 2103 держ. номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , рухаючись по вулиці Дорожній у м.Дніпродзержинську, з боку селища Будівельників в напрямку соцміста, в районі будівлі 58 по вищевказаній вулиці, здійснюючи обгін рухомого в попутному напрямку автомобіля КРАЗ державний номер НОМЕР_2 , не переконавшись у безпеці виконуваного маневру, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з зустрічно рухомим мотоциклом МТ-10 без державного номера під керуванням ОСОБА_4 .

У зв`язку зі зіткненням транспортних засобів пасажир мотоцикла МТ-10 ОСОБА_5 , 1939 р.н., отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, многооскальчатого перелому кісток черепа, вдавленого перелому кісток черепа в області лобно-скроневої праворуч, з 7 обломками різної форми, які спричинили смерть потерпілої, що підтверджуються висновком судової медичної експертизи №640-Є від 08.09.2000р.

Водій мотоцикла МТ-10 ОСОБА_6 , 1978 р.н., отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, перелому кісток черепа в лобовій ділянці у вигляді трикутника, які спричинили смерть потерпілого, що підтверджуються висновком судової медичної експертизи №639 від 08.09.2000р.

Позивач ОСОБА_2 стверджує, що даним злочином їй було спричинено матеріальні збитки, пов`язані з витратами на поховання загиблих родичів, та моральні страждання, що виразились у сильних душевних переживаннях, страхах, пов`язаних зі смертю її близьких родичів. Дана подія сталася двадцять років тому неподалік від її будинку, і змінила її життя після ДТП. Почуття тривоги переслідують її і до цього часу. Вона не може без хвилювань проходити по цій вулиці, де сталася ця трагічна подія. Факт протиправної поведінки вказує на наявність моральної шкоди, яка визначилася у погіршенні стану її здоров`я, у зв`язку із глибиною духовних страждань та порушенням звичайного способу життя, нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя.

Як вбачається з обвинувального акту, який міститься в матеріалах справи №207/3511/16-к, причиною дорожньо-транспортної пригоди є дії водія автомобіля ВАЗ-2103 ОСОБА_1 , який грубо порушив вимоги пунктів 10.1, 14.2 Правил дорожнього руху України, які згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №870 від 29.09.2000р. не відповідали вимогам пунктів 10.1 та 14.2 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору, знаходилося в причинному зв`язку з настанням події даної пригоди.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 28.07.2017р. по справі №207/3511/16-к кримінальне провадження №0000133 відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, закрито зі звільненням від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності (ар.с.8-9).

Також цією ухвалою цивільний позов ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду з одночасним роз`ясненням процесуального права звернутись до суду з відповідними вимогами в порядку Цивільного процесуального кодексу України.

В ухвалі Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 28.07.2017р. по справі №207/3511/16-к зазначено, що судом обвинуваченому роз`яснено, що закриття судового провадження у зв`язку із закінченням строків давності не звільняє його від виконання цивільно-правових зобов`язань. Також судом йому роз`яснено, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності не є реабілітуючою обставиною, не призупиняє цивільно-правові зобов`язання (ар.с.9).

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_1 підтримав клопотання про закриття кримінального провадження відносно нього за закінченням строків давності.

Відповідно до ч.6ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На підставі ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичною особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаних норм зобов`язання з відшкодування шкоди - це такі цивільно-правові зобов`язання, в яких потерпіла сторона має право вимагати від заподіювача шкоди повного відшкодування протиправно завданої шкоди шляхом надання відповідного майна в натурі або відшкодування збитків.

Дослідженням доказів, які містяться в матеріалах кримінальної справи №207/3511/16-к, зокрема висновку судової авто технічної експертизи встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди є дії водія автомобіля ВАЗ-2103 ОСОБА_1 , який грубо порушив вимоги пунктів 10.1, 14.2 Правил дорожнього руху України, які згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №870 від 29.09.2000р. не відповідали вимогам пунктів 10.1 та 14.2 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору, знаходилося в причинному зв`язку з настанням події даної пригоди.

Як вже вище зазначено, відповідач вважає висновок судової авто технічної експертизи неналежним та недопустимим доказом через те, що цей висновок складений з урахуванням постанови від 30.09.2000р. про уточнення місця зіткнення транспортних засобів, яка не передбачена як процесуальний документ Кримінальним процесуальним кодексом України в редакції 2012 року, і у зв`язку з тим, що рішення про закриття кримінального провадження ухвалено за правилами КПК України 2012 року, то, на думку відповідача, докази, отримані у 2000 році за правилами КПК України 1960 року, такі докази не можуть братись судом до уваги.

На думку відповідача, висновок експерта №870 від 29.09.2000р. був складений за вихідними даними, які були на власний розсуд зазначені слідчим і є похідним від вищевказаної постанови про уточнення місця зіткнення транспортних засобів.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що посилання відповідача ОСОБА_1 , що постанова від 30.09.2000р. про уточнення місця зіткнення не може братись до уваги, так як кримінальне провадження було закрите за правилами КПК 2012 року є необґрунтованими, оскільки відповідно до п.8 розділу ХІ Перехідних положень КПК України 2012року допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності. Таким чином, постанова від 30.09.2000р. про уточнення місця зіткнення транспортних засобів була передбачена як процесуальний документ КПК 1960 року і виносилась слідчим саме за правилами КПК 1960 року, оскільки у момент винесення цієї постанови діяла редакція саме КПК України 1960 року.

Вихідні дані, які експерт використовував під час проведення експертизи, були отримані з: А) Протоколу огляду місця пригоди. В цьому протоколі містяться наступні дані:

-відстань від правого переднього колеса автомобіля ВАЗ-2103 до правого краю проїжджої частини - 5,45 м;

-відстань від лівого заднього колеса автомобіля ВАЗ-2103 до правого краю проїжджої частини - 5,60 м.;

-ширина проїжджої частини дороги складає 12,65 м, а в одному напрямку - 6,325 м.

Б) Протоколу додаткового огляду автомобіля ВАЗ-2103. В цьому протоколі містяться наступні дані:

-відстань від місця контакту транспортних засобів до правого крила автомобіля ВАЗ-2103 - 1,03 м.

Зазначений протокол додаткового огляду автомобіля ВАЗ-2103 і був покладений в основу постанови слідчого від 30.09.2000р. про уточнення місця зіткнення транспортних засобів.

Додатковий огляд здійснюється у випадках, коли у ході розслідування виникає необхідність оглянути певний об`єкт або ділянку місця події, які або взагалі не були оглянуті під час первинного огляду, або були оглянуті недостатньо ретельно і поверхово. В таких випадках огляду підлягає не все місце події, а тільки окремі його об`єкти або ділянки.

В) Протоколом допиту свідка ОСОБА_7 , який керував автомобілем КРАЗ. В цьому протоколі містяться наступні дані:

- відстань від автомобіля КРАЗ до правого краю проїжджої частини - 1,5м;

- боковий інтервал від між автомобілем КРАЗ та автомобілем ВАЗ-2103 в момент обгону - 2 м;

- ширина автомобіля КРАЗ - 2,5 м;

- автомобіль ВАЗ-2103 після зіткнення знаходився на проїжджій частині дороги майже паралельно бордюру.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доведено належними та допустимими доказами, що мали місце дії ОСОБА_1 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та вчинені вони саме ОСОБА_1 (ч.6 ст.82 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_2 , з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, понесла витрати пов`язані з ритуальними послугами в розмірі 7785,97 грн.

Відповідно до статті 1201 ЦК України (Відшкодування витрат на поховання) особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Відповідно до наявних в матеріалах кримінальної справи №207/3511/15-к ОСОБА_2 понесла витрати пов`язані з ритуальними послугами у розмірі 7785,97 грн., а саме:

-підряди на замовлення №001026 та №001027 від 18.07.2000р. на загальну суму 1010,77 грн. (похоронна атрибутика)(т.1 ар.с 125);

-Довідка МП «Екотел» про вартість надгробного комплексу в розмірі 2200 грн.(ар.с 126);

-замовлення-рахунок №28 від 19.07.2000р. на суму 4575,20 грн.(ар.с 127).

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, розмір збитків, заподіяних в результаті злочину, визначається шляхом подання документів, які підтверджують вартість понесених витрат та розрахункові документи про оплату товарів та послуг.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем надано докази (підряди на замовлення, замовлення-рахунок) на підтвердження позовних вимог в частині понесення похоронних витрат в зазначеному вище розмірі 7785,97 грн.

Аналогічні висновки містить Постанова Верховного Суду від 19 березня 2018 року, справа № 554/1793/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України.

Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Таким чином, з огляду на положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 - 1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові №6-954цс16 від 26.10.2016р., а також в постанові Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові №686/21962/15-ц від 16.05.2018р.

Підстав для відступлення від цієї позиції не вбачається.

Відповідно до письмових пояснень позивача ОСОБА_2 під час відповідного розрахунку інфляційного збільшення боргу використовувався період з 20.05.2002р. по 22.09.2017р., де 20.05.2002р. - день подання ОСОБА_2 доповнення до цивільного позову (в рамках кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 ) до якого були долучені оригінали письмових доказів, що підтверджують понесені витрати, 22.09.2017р. - день підписання позовної заяви в рамках ЦПК України про стягнення з ОСОБА_1 шкоди.

Розрахунок інфляційних втрат, як зазначено в заяві позивача ОСОБА_2 про зменшення розміру позовних вимог, здійснювався за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, .....ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Відповідні індекси інфляції отримані позивачем на офіційному сайті Державної служби статистики України та перевірені судом .

При цьому будь-яких заперечень щодо правильності самого розрахунку інфляційного збільшення відповідачем та його представником суду не надано.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку в частині стягнення матеріальної шкоди в повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_1 - 47 084,70 грн. у відшкодування завданої матеріальної шкоди, оскільки позивачкою доведено розмір вказаних витрат саме у розмірі 47 084,70 грн., що підтверджується матеріалами справи та є такими, що підлягають відшкодуванню згідно із вимогами закону.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права і способом захисту цивільних прав може бути відшкодування, в тому числі, моральної (немайнової) шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (ст.ст.16, 1168 ЦК України).

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином, будь-який факт протиправної поведінки щодо особи має наслідком отримання даною особою моральної шкоди, оскільки вона впевнена, що її права є непорушними (ст.21 Конституції України).

Моральна шкода відшкодовується грошима, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В п.3 Пленуму ВСУ моральна шкода може полягати, зокрема: в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Так, в наслідок дій ОСОБА_1 позивачка довгий час була позбавлена звичного для неї та її сім`ї устрою життя, змушена нервувати, оскільки втратила двох близьких родичів - матір та рідного брата. За власні кошти вона займалася похованням родичів, а також несла страждання через непокарання відповідача, який переховувався від досудового слідства та суду та якого фактично не розшукувала міліція. Також позивачці приходилося докладати додаткові зусилля для упорядкування свого життя та життя її сім`ї.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю.

Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз (правова позиція Верховного Суду України № 6-28008св10 від 13.07.2011 року).

Згідно ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Між тим, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

В даному випадку факт заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачці є безсумнівним. У своїй позовній заяві та в поясненнях позивачка зазначала, що їй завдано немайнових втрат, спричинених моральними та душевними стражданнями, які позначили негативні зміни у її житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання та спогади, тривога, емоційні реакції при згадуванні про трагедію; важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі раптової втрати близьких людей, переживання психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення. З втратою близьких людей, позивачка пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, тривоги, несправедливості від уникнення особою, що вчинила злочин, відповідальності.

Наслідки перенесеної події призвели до появи у позивачки негативних психосоматичних та психоемоційних змін: порушення сну, швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, нервозність, дратівливість, образливість, чутливість, реакції замикання, фіксованість на негативних переживаннях, емоційна напруга, невпевненість в собі. Порушені актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив і трудових планів, нової продуктивної самореалізації. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на поховання близьких, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи вимоги розумності, справедливості і співмірності завданої моральної шкоди, з огляду на ступінь та глибину моральних страждань позивача ОСОБА_2 , яких вона зазнала внаслідок смерті близьких людей, конкретних обставин справи, порушення нормального укладу життя, правомірно визначився з розміром грошової компенсації у відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що згідно ухвали Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 28.07.2017р. по справі №207/3511/16-к за обвинувальним актом відносно ОСОБА_1 , обвинувачений ОСОБА_1 не був визнаний винним в порушенні правил дорожнього руху, вина його у суді не була доведена, а отже заподіяна шкода не підлягає відшкодуванню, так як завдана не з його вини, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначеною ухвалою кримінальне провадження №№0000133 відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, закрито зі звільненням від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності.

ОСОБА_1 не наполягав на ухваленні виправдовувального вироку. Свою невинність не доводив, а навпаки, ухилявся від слідства або суду.

Крім того, закриття провадження за закінченням строку давності не є реабілітуючою обставиною. Судом перед винесенням ухвали від 28.07.2017р. у справі №207/3511/16-к відповідачу роз`яснено, що закриття судового провадження у зв`язку із закінченням строків давності не звільняє відповідача від виконання цивільно-правових зобов`язань.

Зазначена ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена ухвала лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою(ч.6 ст.82ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що кримінальне провадження було закрито за правилами КПК 2012 року, то постанова від 30.09.2000р. про уточнення місця зіткнення не може братись до уваги, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки постанова про уточнення місця зіткнення транспортних засобів від 30.09.2000р. була передбачена як процесуальний документ КПК 1960 року і виносилась слідчим саме за правилами КПК 1960 року(в редакції КПК на момент винесення постанови). Відповідно до п.8 розділу ХІ Перехідних положень КПК України 2012року допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що висновок №870 експерта від 29.09.2000р. є недопустимим доказом та не може бути використаний як доказ в цивільному процесі, так як слідчий не мав права самовільно змінювати вихідні дані, а в задоволенні клопотання про призначення повторної авто технічної експертизи ОСОБА_1 відмовлено, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вихідні дані, які експерт використовував під час проведення експертизи були отримані: з Протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, Протоколу додаткового огляду автомобіля ВАЗ-2103, показання свідка ОСОБА_7 , який керував автомобілем КРАЗ. Тобто, твердження відповідача, що дані, які зафіксовані в постанові слідчого взяті ним на власний розсуд є безпідставними, а тому, відсутні будь-які підстави для призначення повторної судової авто технічної експертизи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова