Справа № 128/114/22
Провадження № 22-ц/801/2127/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шевчук Л. П.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 рокуСправа № 128/114/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання: Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,

відповідач: Акціонерне товариство «Українська Залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Шевчук Л.П., в залі суду,

встановив:

ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.

Позовна заява мотивована тим, що 09.10.2017 неподалік станції «Тюшки», що поряд із с. Лука - Мелешківська Вінницького району Вінницької області, локомотив «ЧС4-208», у складі потягу №130, сполученням «Ужгород - Київ», під керуванням машиніста ОСОБА_3 , скоїв наїзд на громадянку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка внаслідок отриманих травм померла. 09.10.2017 за фактом настання цієї події було внесено відомості до ЄРДР за №0000444 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого СУ ГУ НП у Вінницькій області від 30.11.2017 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000444, було закрито. Як вказано у зазначеній постанові слідчого про закриття кримінального провадження, факт наїзду було встановлено в ході досудового розслідування кримінального провадження, тому між наїздом на ОСОБА_4 локомотивом «ЧС4-208» у складі потягу № 130 , сполученням «Ужгород - Київ» (тобто джерелом підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України) та смертю останньої, наявний причинно - наслідковий зв`язок. Власником локомотиву «ЧС4-208» є виробничий підрозділ «Локомотивне депо Київ - Пасажирський» регіональної філії «Південно - Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська Залізниця». Машиніст вказаного локомотиву ОСОБА_3 працював у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Київ - Пасажирський» регіональної філії «Південно - Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на посаді машиніста електровоза з 29.06.1999 по 14.06.2021.

Також позивачем зазначено, що внаслідок вказаних вище подій він втратив дружину, людину з якою жив однією сім`єю і з якою був надзвичайно близький. Вони проживали разом в АДРЕСА_1 . Від шлюбу у них народився син - ОСОБА_2 .. Позивач ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства та має ІІ групу інвалідності, має важку форму діабету і майже осліп. Його стан значно погіршився зі смертю дружини, він змушений постійно лікуватися. Загибла дружина допомагала йому, брала на себе всі хатні справи, догляд за сином, підтримувала та завжди була поруч. Зі смертю ОСОБА_4 позивач позбавлений можливості розраховувати на підтримку та допомогу дружини, він змушений переїхати з квартири, де вони проживали разом із дружиною, до своєї баби, аби отримувати допомогу. Без сторонньої допомоги, через проблеми із зором та важкою формою діабету, він не може займатися всіма побутовими справами, доглядом за сином, його матеріальним забезпеченням. ОСОБА_1 потрібно докладати надзвичайних зусиль для організації свого життя та гідного життя свого сина. Він позбавлений можливості розраховувати на підтримку і допомогу від дружини в майбутньому. В будь - якому випадку ніхто не може замінити дружину і позивач залишився вдівцем. У позивача з`явилися додаткові обов`язки по відношенню до сина, оскільки відтепер він потребує більше догляду і допомоги, так як смерть ОСОБА_4 була несподіваним ударом для всієї їх родини. Позивач має докладати додаткових зусиль, оскільки він вимушений сам забезпечувати сім`ю, більше підтримувати сина, який позбавлений материнської турботи.

ОСОБА_2 є малолітнім сином загиблої ОСОБА_4 .. Внаслідок смерті матері він назавжди втратив можливість відчувати материнську любов і турботу. Для дитини важливим є виховання, порада і підтримка матері, приклад для наслідування. Вони були близькими із матір`ю, мати піклувалася про нього, допомагала. У загиблої не було батьків, вона була сирота, і для неї найріднішими людьми були чоловік та син. На момент загибелі вона перебувала у декретній відпустці по догляду за сином, завжди була поруч із ним та приділяла весь вільний час родині, намагалася дати сину материнську любов і турботу, якої не мала сама в дитинстві. ОСОБА_2 з незалежних від нього причин залишився напівсирота в ранньому віці, що свідчить не лише про особливий характер страждань через те, що дитина ще дуже сильно пов`язана із матір`ю, а й про глибину та тяжкість втрати. У малолітнього сина виникла необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а також необхідність докладати такі зусилля в майбутньому, оскільки він не зможе розраховувати на підтримку матері.

На фоні вказаних душевних страждань в ОСОБА_1 значно погіршився стан здоров`я. Життя назавжди змінилося, значну частину в житті чоловіка та його сина займала мати та дружина. Страждання позивача та його сина, які пов`язані зі смертю ОСОБА_4 є не одномоментними, а є триваючими, тому втрата близької людини є непоправною трагедією в їх житті.

Таким чином, враховуючи наведене, і те, що після смерті дружини на фоні отриманого стресу у позивача значно погіршився стан здоров`я, зі смертю дружини у нього докорінно змінилося життя, розмір отриманої моральної шкоди оцінює в сумі 350 000 грн, як для чоловіка який втратив дружину. Розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди малолітньому сину загиблої у грошовому еквіваленті оцінює в сумі 350 000 грн, як для дитини, яка втратила матір в ранньому віці. Окрім того, позивачем ОСОБА_1 08.09.2019 понесено витрати в сумі 17 750 грн на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника дружині.

З огляду на викладене позивач просить стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди на свою користь і на користь сина по 350 000 грн., а також 17 750 грн у відшкодування матеріальної шкоди.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди завданої смертю фізичної особи задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_1 175 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , 175 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_1 17 750 гривень у відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції свій висновок обґрунтував тим, що в результаті наїзду потягу на ОСОБА_4 , що мало наслідком спричинення її смерті, позивачам спричинена моральна шкода, пов`язана із загибеллю рідної для них людини, що потягло за собою тяжкі вимушені зміни у їх житті, чоловік втратив дружину, а малолітня дитина - матір.

Також судом враховано, що факт смертельного травмування ОСОБА_4 стався внаслідок її грубої необережності, а саме порушення нею пунктів 2.2, 2.3,2.,6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Щодо вимоги про стягнення витрат на виготовлення та спорудження пам`ятника в сумі 17 750 грн, то вони підлягають задоволенню на підставі ст. 1201 ЦК України, оскільки підтверджені належними доказами.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, АТ «Українська Залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи не взяв до уваги наявність умислу потерпілої, що виражається у порушенні нею Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, оскільки остання перебуваючи в зоні підвищеної небезпеки, свідомо пішла на їх порушення, ігноруючи наближення потягу на значній швидкості, попереджувальні світлові та звукові сигнали машиніста потяга.

Також скаржник не погоджується із визначеною місцевим судом сумою відшкодування моральної шкоди, що пов`язано, зокрема, із вкрай незадовільним матеріальним становищем відповідача внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України. При цьому, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження погіршення стану здоров`я позивача саме через смерть його дружини.

Представником позивача надіслано на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про безпідставність скарги та у якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні представник АТ «Українська Залізниця» апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.

Представник позивача в судовому засіданні, проведеному за його участі в режимі відеоконференції, щодо задоволення апеляційної скарги заперечував та надав при цьому відповідні пояснення.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно з постановою старшого слідчого відділу СУ ГУ НП у Вінницькій області про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР 09.10.2017 за №0000444, 09.10.2017 о 08 год 30 хв, машиніст ОСОБА_3 , керуючи локомотивом «ЧС4 - 208» у складі поїзду №130 сполученням «Ужгород - Київ», локомотивного депо «Київ пасажирський», рухаючись у напрямку м. Вінниці, неподалік «ст. Тюшки» Вінницького району Вінницької області, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка переходила залізничні колії в невстановленому місці. Внаслідок наїзду ОСОБА_4 від отриманих травм загинула на місці пригоди. Також, слідчим було встановлено, що пішохід ОСОБА_4 порушила вимоги Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, машиніст ОСОБА_3 , діявши відповідно до вимог Регламенту дій локомотивних бригад в аварійних і нестандартних ситуаціях при роботі на суміжних ділянках інших залізничних адміністрацій, не мав можливості попередити наїзд на пішохода, тому в діях машиніста ОСОБА_3 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

Вказане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України (а.с. 8 - 10).

Відповідно до інформації Відділу режиму та технічного захисту інформації ГУНП у Вінницькій області №380/13/01 від 20.09.2022, що надана на виконання ухвали суду від 17.08.2022, матеріли кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР 09.10.2017 за №0000444, знищені за актом від 25.04.2022 №166/04/13-2022 (а.с. 82).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 12.10.2017 (а.с. 13).

Відповідно до копії довідки про смерть №106/о/371ж від 10.10.2017 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок сполучної травми тіла (а.с. 14).

Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 04.07.2015 зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_4 (а.с. 15).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 25).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Сутисківської селищної ради №1516 від 27.07.2021, довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру № від 12.12.2019 ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_2 (а.с. 17, 18-19).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Сутисківської селищної ради №2867 від 10.12.2021 ОСОБА_4 з 04.08.2015 до дня смерті була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Відповідно до виписки КНП «Вінницький обласний клінічний високоспеціалізований ендокринологічний центр Вінницької обласної Ради» та виписки з медичної карти хворого КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова ВОР» ОСОБА_1 має захворювання на цукровий діабет, проліферативна діабетична ретинопатія обох очей, стан після часткової ПРЛК (ендолазерна коагуляція), ускладнена початкова катаракта обох очей, відшарування сітківки обох очей (а.с. 21-22, 23).

З довідки до акта огляду МСЕК вбачається, що ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності строком до 01.12.2023 (а.с. 24).

З копії товарного чека від 08.09.2019 вбачається, що позивачем ОСОБА_1 сплачено 17 300 грн за виготовлення та встановлення гранітного пам`ятника на ОСОБА_4 . Також придбано надгробну вазу вартістю 450 грн. Загальна вартість становить 17 750 грн (а.с. 26).

Відповідно до копій фотокарток надгробний пам`ятник ОСОБА_4 та надгробна ваза встановлені на кладовищі на могилі (а.с. 24, 28).

З відповіді АТ «Українська Залізниця» №ЦЦТЕХ-08/329 від 04.10.2021 на адвокатський запит представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Таргонія В.М. вбачається, що локомотив «ЧС4 - 208» перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ - Пасажирський» регіональної філії «Південно - Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». ОСОБА_3 працював у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Київ - Пасажирський» регіональної філії «Південно - Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніст електровоза з 29.06.1999 по 14.06.2021 (а.с. 11, 12).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої вказаної норми моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

В абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Згідно з частинами першою - третьою статті 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Статтею 1201 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Частинами першою - третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Також, має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими правомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Виходячи із наведених норм права, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП, незалежно від вини водія, який виконував трудові обов`язки та керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, на відповідній правовій підставі, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №760/28302/18-ц (провадження №61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі №133/1238/17 (провадження №61 - 19345св19).

Як встановлено судом, 09.10.2017 ОСОБА_3 виконував свої трудові обов`язки машиніста, здійснюючи перевезення вантажу локомотивом «ЧС4 - 208» у складі поїзду №130 сполученням «Ужгород - Київ», локомотивного депо «Київ пасажирський», який належить АТ «Українська Залізниця».

Також судом встановлено, що в результаті наїзду потягу на ОСОБА_4 , що мало наслідком спричинення її смерті, позивачу та його сину спричинена моральна шкода, пов`язана із загибеллю рідної для них людини, що потягло за собою тяжкі вимушені зміни у їх житті, чоловік втратив дружину, а малолітня дитина - матір.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази і вимоги закону, що регулюють дані правовідносини, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача та його сина по 175 000 грн моральної шкоди та 17 750 грн матеріальної шкоди, є правильним і справедливим.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи не взяв до уваги наявність умислу потерпілої, що виражається у порушенні нею Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, оскільки остання перебуваючи в зоні підвищеної небезпеки, свідомо пішла на їх порушення, ігноруючи наближення потягу на значній швидкості, попереджувальні світлові та звукові сигнали машиніста потяга, є безпідставними, оскільки як вірно зазначено місцевим судом, під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату, а у даному випадку матеріали справи не містять доказів факту свідомого порушення потерпілою Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження погіршення стану здоров`я позивача саме через смерть його дружини, а відтак, сума відшкодування моральної шкоди має бути зменшена, є необгрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 постанови).

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

У даному випадку судом встановлено, що смерть ОСОБА_4 , завдана джерелом підвищеної небезпеки спричинила позивачу та його сину значні страждання, оскільки пов`язана із передчасною загибеллю рідної для них людини. Також внаслідок вказаної обставини відбулись суттєві тяжкі зміни у житті останніх, зважаючи, зокрема, і на стан здоров`я позивача, який як встановлено судом, є інвалідом другої групи та має ряд захворювань: цукровий діабет, проліферативна діабетична ретинопатія обох очей, стан після часткової ПРЛК (ендолазерна коагуляція), ускладнена початкова катаракта обох очей, відшарування сітківки обох очей. Наявність вказаних захворювань, як зазначено позивачем, вкрай ускладнюють його життя та життя його сина, без присутності у їхньому житті потерпілої.

Посилання скаржника на його важне матеріальне становище судом до уваги не приймається, оскільки у даному випадку скрутне матеріальне становище товариства не може ставитися у взаємозалежність із ситуацією, яка склалася у зв`язку зі смертю особи для її рідних та не може бути підставою для зменшення розміру моральної шкоди, спричиненої позивачу та його сину.

Таким чином, суд першої інстанції вірно проаналізувавши обставини даної справи, врахувавши принципи розумності і справедливості, надавши оцінку поведінці потерпілої - порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, обґрунтовано визначив заподіяну моральну шкоду в розмірі по 175 000 грн на користь позивача та його сина.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, доводи скаржника не дають правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року залишено без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська Залізниця» залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук