Номер провадження: 22-ц/813/3509/22
Справа № 501/1275/20
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та неотриманої заробітної плати завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, -

В С Т А Н О В И В:

22 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та неотриманої заробітної плати завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він необґрунтовано перебував під слідством та судом, з 19.09.2016 року до 11.01.2017 року (3 місяці 23 доби) під вартою та з 11.01.2017 до 01.02.2017 року (21 добу) під домашнім арештом, у зв`язку з чим він недоотримав на посаді інспектора служби безпеки по місцю роботи у ТОВ «Рисоіл Термінал» грошове забезпечення в розмірі 46 120 гривень.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 22.09.2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000562 від 17.03.2016 року в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 396 КК України закрито. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.03.2020 року ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 22.09.2019 року залишено без змін.

Отже, підстави для притягнення до кримінальної відповідальності позивача ОСОБА_1 були необґрунтовані, передчасними та такими, що не знайшли підтвердження та призвели до певного тривалого стресового стану, що в свою чергу призвело до погіршення здоров`я, зниження престижу, репутації, неможливості працевлаштування та скрутного матеріального становища.

На підставі вищевикладених обставин, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку грошових коштів на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 700 000 гривень та в рахунок відшкодування втраченого заробітку 46 120 гривень.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та недоотриманої заробітної плати задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку грошових коштів на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 223 800 гривень, та в рахунок відшкодування втраченого заробітку 46 120 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

У апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В Одеському апеляційному суді було призупинено роботу сектору поштової експедиції суду в частині забезпечення повного циклу опрацювання вихідної кореспонденції суду по всім адресатам відправлення, у зв`язку із відсутністю ресурсів, направлених на забезпечення відправки вихідної кореспонденції суду (знаки поштового обігу), на підставі чого судові повістки про виклик до суду були направлені учасникам справи на вказані ними електронні адреси та за допомогою SMS-повідомлення на вказані ними мобільні номери телефонів.

Крім того, одержувачу Державній казначейській службі України судова повістка про виклик до суду була надіслана в їх електронний кабінет.

Вимогами ч. 6 ст. 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Сторони по справі про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції або про відкладення розгляду справи не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Повне судове рішення виготовлене 14 жовтня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. ст. 2, 5 ЦПК України).

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив суд на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання та досудового слідства, прокуратури і суду» стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на його користь моральну шкоду у розмірі 700 00 гривень та 46 120 гривень втраченого заробітку.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру

у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У вище наведених випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Матеріалами справи встановлено, що згідно довідки №594 від 14.11.2019р., ОСОБА_1 з 03 березня 2016 року прийнято на посаду інспектора служби безпеки у ТОВ «Рисоіл Термінал». Відповідно до довідок №5 та №6 від 14.11.2019р. ОСОБА_1 з 13.10.2016 по 31.12.2016 року заробітна плата не нараховувалась у зв`язку із відсутністю працівника, також зазначено, що середньоденна заробітна плата за день складає 705,84 гривень, середньомісячна заробітна плата складає 15 057,92 гривень (т. 1 а.с. 13-5).

Згідно витягу в рамках кримінального провадження №0000562, ОСОБА_1 підозрюють в прийнятті участі у вчиненні злочинів, які були скоєні у м. Чорноморськ Одеської області, 31.07.2016 року, 13-14.08.2016 року. (т. 1 а.с. 16-22).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2016 року в кримінальному провадженні №0000562, було надано дозвіл на проведення обшуку за місцем реєстрації ОСОБА_1 , в ході якого вилучені грошові кошти та майно останнього (т. 1 а.с. 23-37).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року в кримінальному провадженні №0000562 було накладено арешт на речі, які були вилучені під час обшуку по місцю проживання ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 38-39).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2016 року в кримінальному провадженні №0000562 було задоволено клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 40-41).

Згідно копії Протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 20.09.2016р. ОСОБА_1 було затримано 20.09.2016 р. о 11.30 год. (т. 1 а.с. 42-46).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2016 року в кримінальному провадженні №0000562 до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів (т. 1 а.с. 47-49).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2016 року в кримінальному провадженні №0000562 підозрюваному ОСОБА_1 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів (т. 1 а.с. 50-52).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2017 року в кримінальному провадженні №0000562 підозрюваному ОСОБА_1 було змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт (т. 1 а.с. 53-54).

Згідно до повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру від 17.01.2017р. ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 296, ч. 5 ст. 185 КК України заздалегідь не обіцяне приховування тяжкого злочину, вчиненому групою осіб (т. 1 а.с. 55-60).

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2017 року підозрюваному ОСОБА_1 змінено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на особисте зобов`язання (т. 1 а.с. 61-64).

20 січня 2017 року сторонам кримінального провадження відкрито матеріали кримінального провадження №0000562 від 17.03.2016р., відповідно до повідомлення №06/3-96 (т. 1 а.с. 65-67).

24 лютого 2017 року Військовою прокуратурою Південного регіону України затверджений обвинувальний акт у кримінальному проваджені №0000562 від 17.03.2016р., в тому числі за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 396 КК України (т. 1 а.с. 76-127).

15 липня 2017 року згідно постанови Військової прокуратури Південного регіону України про відмову від підтримання державного обвинувачення від 15.07.2019р. прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення щодо ОСОБА_1 в частині обвинувачення у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 та ч. 1 ст. 396 КК України (т. 1 а.с. 68-75).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 22 серпня 2019 року кримінальне провадження №0000562 від 17.03.2016р., в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 та ч. 1 ст. 396 КК України, закрито у зв`язку з відмовою прокурора від обвинувачення. Судом зазначено, що відмовляючись від обвинувачення в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 прокурор послався на реабілітуючу підставу не встановлення в суді достатніх доказів для доведення їх винуватості у висунутому їм обвинуваченні і вичерпання можливостей їх отримання, тобто дійшов висновку, що пред`явлене вищезазначеним особам обвинувачення не знайшло свого підтвердження, не доведене. Така позиція прокурора, на думку суду, з урахуванням принципу презумпції невинуватості без сумнівів свідчить про невинуватість зазначених осіб у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, тягне за собою зняття обвинувачення, відновлення доброго імені, гідності та репутації цих осіб (т. 1 а.с. 132-134).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 березня 2020 року ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 22 серпня 2019 року про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від обвинувачення залишено без змін. Судове рішення набрало законної сили (т. 1 а.с. 128-130).

Таким чином, оскільки позивач перебував під слідством та судом з 20.09.2016р., а саме з моменту затримання ОСОБА_1 та вручення йому підозри про вчинення кримінальних злочинів та до набрання законної сили ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 22 серпня 2019 року про закриття кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 та ч. 1 ст. 396 КК України, та враховуючи недоотримання позивачем на посаді інспектора служби безпеки по місцю роботи у ТОВ «Рисоіл Термінал» грошового забезпечення, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про існування правових підстав для часткового задоволення позову, та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди та відшкодування втраченого заробітку.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України, відносно того, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки не було встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями органів досудового слідства, прокуратури та тяжкими фізичними та моральними стражданнями, на які послався ОСОБА_1 в позові, так як позивачем не надано жодних доказів того, що фізичні та моральні страждання виникли саме внаслідок дій заподіювачів, з огляду на наступне.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 цього Закону).

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначається судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Таким чином, сам факт перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, з 20.09.2016р., а саме з моменту затримання ОСОБА_1 та вручення йому підозри про вчинення кримінальних злочинів та до набрання законної сили ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 22 серпня 2019 року про закриття кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 та ч. 1 ст. 396 КК України, гарантує позивачу право на відшкодування шкоди у порядку передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та в мінімально гарантованому державою розмірі.

Позивач дійсно перебував під слідством та судом, що встановлено матеріалами справи та не оспорюється в апеляційній скарзі, що беззаперечно призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та звичного ритму життя, перебування у стані безперервного нервового стресу, а незаконне перебування позивача під слідством та судом, мали негативні наслідки, пов`язані з цим душевні та моральні страждання і переживання.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, є необґрунтованими, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому відсутні підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до спірних правовідносин, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №468/901/17ц, та від 04 червня 2018 року у справі №489/2492/17.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку строк перебування під слідством та судом слід обраховувати з 20.09.2016 року з дати повідомлення про підозру, та до 22 серпня 2019 року до дати постановлення ухвали Іллічівського міського суду Одеської області про закриття кримінального провадження №0000562 від 17.03.2016р., про обвинувачення ОСОБА_1 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 та ч. 1 ст. 396 КК України, а не до 13 березня 2020 року дати постановлення ухвали Одеським апеляційним судом про залишення без змін Іллічівського міського суду Одеської області від 22 серпня 2019 року, з огляду на наступне.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 22 серпня 2019 року закрито кримінальне провадження №0000562 від 17.03.2016р., в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 та ч. 1 ст. 396 КК України, закрито у зв`язку з відмовою прокурора від обвинувачення. В резолютивній частині ухвали вказано, що вона може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом семи днів з дня, наступного за її отриманням (т. 1 а.с. 132-134).

Матеріалами справи також встановлено, що ОСОБА_2 подав до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 22 серпня 2019 року, в якій просив змінити ухвалу суду першої інстанції, а саме змінити викладення її мотивувальної частини.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 22 серпня 2019 року залишено без змін.

Відповідно до вимог ч. ч. 1-2, 5 ст. 532 КПК України, вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Статтею 533 КПК України встановлено, що вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Таким чином, ухвала Іллічівського міського суду Одеської області від 22 серпня 2019 року про закриття кримінального провадження, відповідно до вимог ст. ст. 532-533 КПК України, набрала законної сили та є обов`язковою і підлягає виконанню лише із 13 березня 2020 року, незважаючи також на те, що ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просив лише змінити таку ухвалу.

При цьому, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги, відносно того, що висновок суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_1 відшкодування втраченого заробітку в розмірі 46 120 гривень є хибним, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), в тому числі заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Пунктом 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, передбачено, що згідно з частиною першою статті 4 Закону №266/94-ВР розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначаються з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок №100) та від 05 травня 1995 року №348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку №100» (підпункт 1 пункту 9 вищезгаданого Положення).

Відповідно до положень пункту 2 частини ІІ «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Наведене узгоджується з правовими висновком, викладеним в постанові Великої палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №161/15362/16-ц (провадження №14-592цс18).

Так, згідно довідок №5, №6, №594 від 14.11.2019р. ОСОБА_1 , який займає посаду інспектора служби безпеки у ТОВ «Рисоіл Термінал», з 13.10.2016 по 31.12.2016 року заробітна плата не нараховувалась у зв`язку із відсутністю співробітника з причин інші неявки, також зазначено, середньоденна заробітна плата за день складає 705,84 гривень, середньомісячна заробітна плата складає 15 057,92 гривень (т. 1 а.с. 13-14).

Отже, згідно вищезазначених довідок встановлено, що ОСОБА_1 не працював 12 робочих днів жовтня, листопад та грудень 2016 року, що складає: (12 днів * 705,84 гривень (середньоденна заробітна плата)) + 15 057,92 гривень (середньомісячна заробітна плата за листопада) + 15 057,92 гривень (середньомісячна заробітна плата за грудень) = 38 585,92 гривень.

Тому, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування втраченого заробітку в сумі 46 120 гривень є хибним та не відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам чинного законодавства.

Визначений роботодавцем втрачений позивачем за час відсторонення від роботи (посади) заробіток підлягає до відшкодування при існуючих спірних правовідносинах, адже він не викликає розумних сумнівів, та заперечень з цього приводу сторони не висловлювали.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що вона не є юридичною особою, яка особисто відповідає за зобов`язаннями держави Україна, з огляду на таке.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно із пунктом 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18).

У зв`язку з цим, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що резолютивна частина оскаржуваного судового рішення підлягає зміні також в частині виключення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися Державної казначейської служби України, та виду рахунку з якого має бути здійснено списання Єдиний казначейський рахунок, та зазначенні, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставами для зміни рішення суду в частині неодержаного заробітку та в частині виключення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися, відповідно до пунктів 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування недоотриманої заробітної плати в розмірі 46 120 гривень змінити, зменшивши розмір відшкодування недоотриманої заробітної плати до 38 585,92 гривень.

Резолютивну частину рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року змінити та викласти в наступній редакції:

«Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 223 800 гривень, та в рахунок відшкодування втраченого заробітку 38 585,92 гривень. В іншій частині позову відмовити».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 14 жовтня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік