РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року м. Володимир

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Каліщука А.А.

за участю секретаря судового засідання Павлович Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Володимир-Волинського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта №9 «Нововолинська» про стягнення розрахункових при звільненні та за затримку виплат розрахункових,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся із позовом до Державного підприємства «Шахта №9 «Нововолинська» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що він працював гірником очисного забою на ДП «Шахта №9 «Нововолинська». 13.09.2021 був звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, згідно з ст.38 КЗпП України.

При звільненні з роботи підприємство повинно було виплатити йому заборгованість по заробітній платі в розмірі 42895,62 гривні. Оскільки ДП «Шахта №9 «Нововолинська» на момент звільнення не провело з ним повного розрахунку, тому сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на його користь за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 по 03.02.2022 включно, складає 45 328,14 грн, які позивач просить стягнути на його користь, а також 42895,62 грн заборгованості по заробітній платі та 4000 грн витрат на правничу допомогу, 992,40 грн судового збору.

17.2.2022постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі.

17.03.2022 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідно до довідки ДП «Шахта №9 «Нововолинська» від 11.03.2022 №36 заборгованість по заробітній платі становить 32855,38 гривень. Вважає, що зазначений позивачем розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні в сумі 45328,14 гривень є неспівмірним із розміром невиплачених розрахункових в сумі 32855,38 гривень, не відповідає вимогам справедливості та пропорційності. На думку відповідача сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 32 858,10 грн, яка є співмірною із сумою невиплачених розрахункових сум при звільненні. Також зазначає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн є необгрунтованими, завищеними. Вважає, що 2000 грн є співмірним розміром витрат на правничу допомогу до складності справи та виконаної адвокатом роботи. Просить зменшити витрати на правничу допомогу до 2000 гривень.

Представник позивача подав до суду заяву в якій просить проводити розгляд справи у її відсутності та у відсутності позивача, позов підтримує повністю та просить позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час розгляду справи, не подавав заяв про відкладення судового розгляду, не повідомив про поважні причини неявки. 17.03.2022 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши всі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 116 КЗпПпри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положеньстатті 233 КЗпПу взаємозв`язку з положеннями статей117,237-1цьогокодексувказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі N 607/14495/16-ц (провадження N 61-42314св18) вказано, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченоїстаттею 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що позивач працював гірником очисного забою на ДП «Шахта №9 «Нововолинська». 13.09.2021 був звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, згідно з ст.38 КЗпП України.

Згідно довідки ДП «Шахта №9 «Нововолинська» від 13.10.2021, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 станом на 13.10.2021 становила 43596,12 гривень.

Відповідно до довідки ДП «Шахта №9 «Нововолинська» від 11.03.2022, заборгованість станом на 11.03.2022 по заробітній платі ОСОБА_1 становить 32855,38 гривень.

Таким чином в період з 13.10.2021 по 11.03.2022 відповідач сплатив позивачу заборгованість по заробітній платі в розмірі 10740,74 гривні.

Оскільки відповідач має перед позивачем 32855,38 грн заборгованості по заробітній платі, що не оспорюється відповідачем, а тому дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного.

З довідки ДП «Шахта №9 «Нововолинська» від 11.10.2021 вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача становить 475,86 гривень.

В судовому засіданні встановлено, що розмір не доплаченої заробітної плати становить 32855,38 гривень.

На думку суду, визначений позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 14.09.2021 по 03.02.2022 (99 днів) в сумі 45 328,14 грн (475,86 грн х 99 днів), є завищеним та не відповідає вимогам справедливості та співмірності, а тому підлягає зменшенню, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми ( висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

У пункті 91 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні враховує розмір невиплачених сум, їх характер, зокрема, ту обставину, що основна сума заборгованості складається із розміру вихідної допомоги, а також ту обставину, що позивач звернувся з позовом про стягнення недоплачених сум майже через п`ять місяців після звільнення.

З урахуванням наведеного суд прийшов до висновку, що на користь позивача слід стягнути із відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 32858,10 грн, котру відповідач визнав у відзиві на позовну заяву як співмірну із сумою невиплаченої заборгованості по заробітній платі.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та інші, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, згідно зі ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання такої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем було надано суду договір про надання правничої допомоги від 02.02.2022, розрахунок суми правничої допомоги, квитанцію від 03.02.2022 про отримання адвокатом від ОСОБА_1 4000 грн за надання правничої допомоги.

Однак на думку суду, наданий розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адквокатом послуг та виконаних робіт.

Згідно з ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

17.03.2022 представник відповідача подав суду відзив на заяву, в якому зазначив, що розмір витрат на правничу допомогу є значно завищеним, взявши до уваги складність даної справи та покликався на ч. 5 ст. 137 ЦПК України відповідно до якої, якщо стороною заявлено суму витрат, яка не є співмірною з наведеними вище критеріями, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Також відповідач подав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу до 2000 гривень.

Таким чином, відповідач не погодився із розміром витрат на правничу допомогу та на підставі ч. 5 ст. 137 ЦПК України та просив їх зменшити до 2000 грн у зв`язку з неспівмірністю із складністю справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд бере до уваги складність справи та виконаних робіт, котрі на думку суду не є складними, час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, котрі є незначними, критерії розумності їхньої вартості, неминучості, обґрунтованості, а також думку відповідача про неспівмірність витрат із складністю справи та приходить до висновку про дійсну неспівмірність розміру витрат із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витрачених адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг, тобто завищення їхнього розміру та необхідності зменшення розміру витрат та стягнення із відповідача в користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 гривень.

Позивач при зверненні до суду з позовом сплатив судовий збір у розмірі 992,40 грн за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.За вимогою про стягнення заробітної плати позивач звільнений від сплати судового збору в дохід держави.

Оскільки за вимогою про стягнення заробітної плати позивач звільнений від сплати судового збору в дохід держави, а позовна вимога за якою було сплачено судовий збір задоволена частково, що становить 79 % від заявленої вимоги, то на користь позивача необхідно стягнути з відповідача 783,99 грн сплаченого судового збору (79% х 992,40 грн).

Керуючись ст.ст. 12,81,89,265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Шахта №9 "Нововолинська" в користь ОСОБА_1 32855,38 гривень заборгованості по заробітній платі та 32858,10 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Державного підприємства "Шахта №9 "Нововолинська" в користь ОСОБА_1 2000 гривень витрат на правничу допомогу та 783,99 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Державне підприємстве "Шахта №9 "Нововолинська" (, юридична адреса: вул. Шахтарська, буд.37, с. Литовеж, Володимир-Волинський район, Волинська область).

Головуючий:/підпис/

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя А.А. Каліщук