Житомирський апеляційний суд
Справа №279/6935/21 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н.Я.
Категорія 68 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М, Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Франчука В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/6935/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Крейдін Сергій Олександрович

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 квітня 2022 року, яке ухвалено суддею Волковою Н.Я.

встановив:

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 11 вересня 1996 року між сторонами був укладений шлюб. В період шлюбу, а саме у 2008 році, ними було придбано автомобіль марки ВАЗ-2107, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Автомобіль був зареєстрований за відповідачкою - ОСОБА_2 . Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 25 вересня 2018 року шлюб між позивачем та відповідачкою був розірваний.

Зазначив, що на даний час виникла необхідність у поділі спільно набутого майна подружжя в рівних частинах у відповідності до ст. 60, 70, 71 СК України, що і стало підставою для звернення до суду.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, просив поділити автомобіль ВАЗ-2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації за належну Ѕ частку в спільному майні подружжя у сумі 31780 грн, припинити право спільної сумісної власності на вищевказаний автомобіль.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 квітня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позов задовільнити, стягнувши на свою користь компенсацію частини вартості автомобіля ВАЗ-2107, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 31780 грн, припинивши право спільної сумісної власності на вищевказаний автомобіль, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу, а тому є спільним сумісним майном подружжя. ОСОБА_2 , на яку був зареєстрований автомобіль, проти волі позивача відчужила його, про що позивачу на момент подачі позову до суду не було відомо. Відповідачка отримала грошові кошти, які не були та не могли бути використані в інтересах сім`ї, оскільки шлюб між ними був розірваний. Позивач грошові кошти не отримував, жодних доказів цьому відповідачкою не надано. Тому вважає, що висновок суду про відмову у задоволенні позову через те, що на час вирішення спору спірний автомобіль не перебуває у власності сторін, є безпідставним.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористалася.

Представник позивача - адвокат Крейдін С.О. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовільнити.

Представник відповідачки - адвокат Юревич І.В. просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначав, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 11 вересня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстрований міським відділом ЗАГСу м.Коростеня, актовий запис №310, про що свідчить свідоцтво про одруження (а.с.8).

Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 25 вересня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний (а.с.10).

14 квітня 2022 року Територіальним сервісним центром №1843 на правах відділу в м. Коростені РСЦ ГСЦ МВС надано відповідь про те, що згідно бази даних підсистеми НАІС Єдиного державного реєстру МВС в Житомирській області, транспортний засіб ВАЗ-2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 був зареєстрований 02 жовтня 2008 року за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.29).

25 вересня 2021 року вищезазначений транспортний засіб було перереєстровано на іншого власника відповідно до ДКП №1843/2021/2822029. Вартість вказаного транспортного засобу становила 30000 грн. (а.с.29).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що спірний автомобіль перебуває у власності сторін на час вирішення спору, а тому вимога про поділ спільного майна подружжя є необґрунтованою.

Такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя стаття 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження №14-325цс18).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що автомобіль ВАЗ-2107, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , був придбаний позивачем та відповідачкою у період шлюбу за спільні кошти подружжя, тому даний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності сторін та відноситься до неподільних речей.

При цьому, відповідачкою під час розгляду справи не було надано жодного доказу на спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, хоча відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України це його обов`язком.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Позивач вказував на те, що відповідачка здійснила відчуження автомобіля після розірвання шлюбу, про що йому не було відомо. Кошти від реалізації автомобіля, який було придбано у шлюбі та який є спільною сумісною власністю подружжя, позивач не отримав.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з даними із сайту AUTO-RIA, наданими позивачем, середня ринкова вартість автомобіля моделі ВАЗ-2107, 2005 року випуску із пробігом від 67 тис. км до 130 тис. км становить 63560,00 грн.

Позивач вжив всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості автомобіля, тоді як відповідачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вартості відчуженого нею транспортного засобу на час вирішення спору, а також не спростувала визначену ринкову вартість автомобіля позивачем. Договірна ціна, за яку автомобіль продано відповідачкою не може бути доказом, який відображає його дійсну вартість на момент продажу.

Отже, позивач виконав свій процесуальний обов`язок доказування - надав суду докази, що підтверджують середньостатистичну ринкову вартість подібного за своїми технічними характеристиками автомобіля, а відповідачка жодного доказу на підтвердження іншого не надала.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не врахував всіх обставин, які мають значення для справи та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову про поділ автомобіля марки ВАЗ-2107, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 шляхом компенсації Ѕ частини вартості в розмірі 31780 грн. та припинення право спільної сумісної власності.

Посилання представника відповідача на пропуск позивачем позовної давності звернення до суду з відповідним позовом є помилковим виходячи з наступного.

Згідно статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ч.2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі, до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).

Отже, для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу строку позовної давності, тобто день, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Під час розгляду справи було встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права з моменту відчуження відповідачем автомобіля у вересні 2021 року, а у грудні 2021 року звернувся до суду з цим позовом. При цьому будь-якої домовленості щодо поділу даного майна після розірвання шлюбу між сторонами не існувало.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя в межах строку позовної давності.

Таким чином, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову з вищевказаних підстав (п.3, п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Крейдін Сергій Олександрович,задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 квітня 2022 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля марки ВАЗ-2107, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 в розмірі 31780,00 грн. та судовий збір в розмірі 2270,00 грн.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль марки ВАЗ-2107, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Повний текст постанови складено 3 жовтня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді