П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2022 року м. Київ

Справа №759/14785/17

Провадження № 22-ц/824/3283/2022

Резолютивна частина постанови оголошена 20 липня 2022 року

Повний текст постанови складено 26 липня 2022 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Онопрієнко К.С.

учасники справи: позивач Київська міська прокуратура в інтересах Держави в особі Київської міської ради,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Сіваченком Володимиром Васильовичем, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року у справі за позовом Київської міської прокуратури в інтересах Держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_3 про витребування майна,-

В С Т А Н О В И В:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

03 жовтня 2017 року Київська міська прокуратура, яка діє в інтересах Держави в особі Київської міської ради, звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про витребування майна.

Позов мотивовано тим, що рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13 січня 1992 року № 25 «Про формування комунального майна міста та районів» до комунальної власності територіальної громади міста Києва віднесено будівлю кінотеатру «Молодіжний», що по АДРЕСА_1 .

Рішенням Київської міської ради від 26 квітня 2007 року № 450/1111 «Про комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкінофільм» майно реорганізованих комунальних і державних комунальних підприємств, у тому числі ДКП «Кінотеатр «Молодіжний», закріплено на праві господарського віддання за КП «Київкінофільм».

Відповідно до передавального акту, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 10 жовтня 2007 року № 1332, до правонаступника КП «Київкінофільм» перейшли всі зобов`язання і активи та власний капітал ДКП «Кінотеатр «Молодіжний».

Таким чином, нежитлова будівля кінотеатру «Молодіжний» по АДРЕСА_1 є комунальною власністю та належить до територіальної громади міста в особі Київської міської ради та перебуває на балансі

КП «Київкінофільм».

Проте, Прокуратурою міста Києва встановлено факт незаконного набуття ОСОБА_2 права власності на вказане вище комунальне майно.

Так, 31 травня 2014 року на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорноног Л. В. здійснено реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності від 06 червня 2012 року, видане Головним управлінням комунальної власності міста Києва.

31 травня 2014 року на підставі Договору міни № 924 від 31 травня 2014 року право власності на спірне нерухоме майно перейшло до ОСОБА_5 , який на підставі договору міни № 2171 від 04 грудня 2014 року відчужив спірне майно ОСОБА_2 .

Позивач зазначав, що приватизація спірної будівлі в установленому законом порядку не здійснювалась, Київською міською радою рішення про відчуження нерухомості не приймалось. Угоди не укладались, за інформацією Київського міського БТІ від 16 серпня 2017 року реєстрація права власності на спірне нерухоме майно на

АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 не проводилася. Крім того, за інформацією Департаменту від 17 серпня 2017 року наказ Головного управління комунальної власності міста Києва від 06 червня 2012 року № 1074-к, на підставі якого ОСОБА_2 оформлено свідоцтво про право власності на спірне майно від 06 червня 2012 року, не видавався.

У зв`язку з наведеним, Київська міська прокуратура просила витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 та стягнути судовий збір.

Ухвалою святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання викликано сторони.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження у справі.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у справі за позовом та призначено справу до судового розгляду по суті.

Додаткові аргументи учасників судового процесу

У липні 2018 року представником відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подано відзив на позовну заяву, згідно якого заявник просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що Київська міська рада не є власником спірної будівлі, а тому підстав для застосування статей 387, 388 ЦК України до даних правовідносин немає, оскільки виключно власник має право на застосування зазначених правових норм. При цьому зазначив, що відповідачу належить на праві власності зовсім інший об?єкт нерухомості, абсолютно з іншими характеризуючими ознаками, а саме відповідачу на праві власності на підставі договору міни від 04 грудня 2014 року належить нежитлова будівля загальною площею 259,7 кв.м, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , причому без літ. «А». Таким чином, представник відповідача вважав, що нежитлова будівля загальною площею 233,8 кв.м і загальною площею 259,7 кв.м є різними об?єктами нерухомості, а будинок № 7, літ. «А» і будинок № 7 без літ. «А» є різними поштовими адресами, що свідчить про те, що Київській міській раді відповідно до свідоцтва про право власності від 23 червня 1999 року серії НБ № 010002442 належить зовсім інший об?єкт нерухомості ніж відповідачу.

У липні 2018 року представником Київської міської ради надано відповідь на відзив, згідно якого зазначено, що господарські будівлі літеруються слідом за основним, паркани та огорожі нумеруються арабськими цифрами, тротуари та замощення- римськими. Тобто, літ. «А» є технічною літерою, яка позначає основну будівлю, і відношення до поштової адреси вона не має.

У січні 2019 року прокуратура міста Києва подала відповідь на відзив, згідно якого вважала доводи відзиву необґрунтованими та безпідставними, а також такими, що не спростовують викладених у позові доводів. При цьому зазначивши, що спірна будівля кінотеатру «Молодіжний» по АДРЕСА_1 побудована у 1958 році, а тому правовий статус вказаного майна встановлено чинним на той час законодавством.

Зокрема, Конституцією Української Радянської Соціалістичної Республіки (Основного Закону) визначалися форми власності у державі, серед яких були державна (стаття 11 Конституції УРСР) та особиста власність громадян Української РСР (стаття 13 Конституції УРСР).

Відповідно до статей. 11, 13 Конституції Української Радянської Соціалістичної Республіки державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв?язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави.

В особистій власності громадян серед об?єктів нерухомості могли перебувати лише жилі будинки.

З аналізу вказаних норм вбачається, що у власності громадян могли бути тільки жилі будинки, а все інше нерухоме майно належало державі.

Аналогічні норми закріплені також у ЦК УРСР . Так, відповідно до статті 87 ЦК УРСР державна власність - спільне надбання всього радянського народу, основна форма соціалістичної власності. Держава є єдиним власником всього державного майна.

Таким чином, спірна будівля кінотеатру «Молодіжний» по АДРЕСА_1 є державною власністю в силу закону.

У березні 2019 року представник Київської міської ради подав відповідь на відзив, згідно якого повністю підтримує доводи зазначені в позовній заяві з мотивів її повної обґрунтованості, та вважав, що позов повинен підлягати задоволенню.

У червні 2019 року прокуратура міста Києва надала письмові пояснення, згідно яких зазначила, що у даному випадку порушення інтересів держави полягає в незаконному позбавленні територіальної громади Києва належного їй на праві власності майна, що виключає можливість його раціонального використання з метою досягнення економічно вигідного результату та соціального ефекту.

Отже, підставою для подання позову є необхідність захисту економічних інтересів держави, частиною яких є стале та належне функціонування місцевого самоврядування, дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення майна, яке вибуло з комунальної власності з порушенням закону.

Таким чином, факт привласнення відповідачами комунальної власності беззаперечно свідчить про порушення суспільних та державних інтересів та потребує втручання органів прокуратури в порядку, наданих Конституцією України представницьких повноважень.

У квітні 2021 року Київська міська прокуратура надала письмові пояснення по справі та зазначила, що кінотеатр «Молодіжний», який є об?єктом культури, за приписами Закону України «Про державну програму приватизації» та програми відносяться до об?єктів приватизації групи Ж.

Таким чином, відчуження спірного нерухомого майна повинно було відбуватись в рамках приватизаційної процедури з дотриманням особливостей, встановлених для об`єктів групи Ж, з урахуванням специфіки призначення цього майна.

Разом з цим, відчуження спірного нерухомого майна здійснено поза приватизаційною процедурою, і взагалі без прийняття відповідного рішення Київрадою.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року позовні вимоги Київської міської прокуратури в інтересах Держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_4 про витребування майна задоволено.

Витребувано від ОСОБА_4 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Київської міської прокуратури судовий збір в розмірі 25 883,10 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що Київська міська рада рішень про відчуження спірних приміщень на користь ОСОБА_2 не приймала, а отже відчуження цих приміщень відбулось поза волею дійсного власника, а відтак наявні підстави для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння на користь територіального громади міста Києва згідно правил статей 387, 388 ЦК України.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

15 грудня 2021 року представник ОСОБА_4 - адвокат Сіваченко В. В. через засоби поштового зв?язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити або залишити позовні вимоги без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було застосовано строки позовної давності, про застосування якого стороною відповідача було заявлено

07 листопада 2019 року. Судом першої інстанції недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими. Позивачем не доведено, що Київська міська рада є власником спірного майна. Позивачем не доведено, що будівля кінотеатру «Молодіжний» і нежила будівля зареєстрована за відповідачем є однією і тією ж самою будівлею.

Рух апеляційних скарг та матеріалів справи

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 17 грудня 2021 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Сіваченком В. В., на рішення Святошинського районного суду міста Києва від

16 листопада 2021 року у справі за позовом Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_4 про витребування майна.

Витребувано із Святошинського районного суду міста Києва цивільну справу

№ 759/14785/17 позовом Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_4 про витребування майна.

02 червня 2022 року матеріали цивільної справи № 759/14785/17 надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

Доводи інших учасників справи

06 червня 2022 року Київська міська прокуратура через засоби поштового зв?язку подала до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Сіваченка В. В. залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Позиція Київського апеляційного суду

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сіваченко В.В. підтримав доводи апеляційної скарги.

Прокурор Вакулюк Д.С. та представник Київської міської ради Трохимчук В.С. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13 січня 1992 року № 25 «Про формування комунального майна міста та районів» до комунальної власності територіальної громади міста Києва віднесено будівлю кінотеатру «Молодіжний», що по АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Київської міської ради від 11 березня 1999 року № 165/266 «Про програму приватизації майна підприємств комунальної власності територіальної громади міста Києва на 1999 рік» будівлю кінотеатру «Молодіжний», що по

АДРЕСА_1 включено до переліку об`єктів , що перебувають в міській комунальній власності територіальної громади міста Києва та підлягають приватизації у 1999 році.

Відповідно до Наказу Головного управління майном Київської міської державної адміністрації № 330-В від 21 червня 1999 року, на виконання розпорядження Голови Київської міської державної адміністрації від 02 жовтня 1996 року № 1563 було оформлено право власності на об`єкт нерухомого майна будівлю кінотеатру «Молодіжний», що по АДРЕСА_1 у виді форми власності: міська комунальна.

Згідно свідоцтва про право власності на нежилий будинок від 23 червня 1999 року нежилий будинок в цілому - виробничий площею 233,800 по АДРЕСА_1 належить Київській міській Раді.

Рішенням Київської міської ради від 26 квітня 2007 року № 450/1111 «Про комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкінофільм» майно реорганізованих комунальних і державних комунальних підприємств, у тому числі ДКП «Кінотеатр «Молодіжний», закріплено на праві господарського віддання за КП «Київкінофільм».

Відповідно до передавального акту, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 10 жовтня 2007 року № 1332, до правонаступника

КП «Київкінофільм» перейшли всі зобов`язання і активи та власний капітал ДКП «Кінотеатр «Молодіжний».

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 92661028 від 24 липня 2017 року, 31 травня 2014 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В. здійснено реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 06 червня 2012 року, видане Головним управлінням комунальної власності міста Києва.

Також, 31 травня 2014 року на підставі договору міни № 924 від 31 травня

2014 року право власності на спірне нерухоме майно перейшло до ОСОБА_5 , який на підставі договору міни № 2171 від 04 грудня 2014 року відчужив спірне майно

ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право власності від 06 червня 2012 року відповідач ОСОБА_2 є власником нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 на праві приватної власності, на підставі Наказу Головного управління комунальної власності міста Києва від 06 червня 2012 року № 1074-К.

Згідно листа Департаменту комунальної власності міста Києва від 26 липня

2017 року № 062/06/08-7506, Головним управлінням комунальної власності м. Києва не видавався наказ від 06 червня 2012 року № 1074-К щодо права власності на будівлю кінотеатру «Молодіжний», що по АДРЕСА_1 .

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми матеріального права

Вирішуючи спір, та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що дійсним власником спірного нерухомого майна є територіальна громада міста Києва, а Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалося, волевиявлення законного власника на його відчуження не було. Суд вказав, що дії відповідача свідчать про його недобросовісність, а отже право власності територіальної громади на вказане майно не припинялося, отже це майно підлягає витребуванню від ОСОБА_2 на користь Київської міської ради на підставі статті 387 та пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам, наведеним в апеляційній скарзі, Київський апеляційний суд виходить із такого.

Щодо повноваження прокурора

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та ЦПК України.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.

Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження

№ 12-194гс19). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені в постанові від 15 жовтня 2019 року у справі

№ 903/129/18 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах

№ 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18,

від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі

№ 915/242/18, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Звертаючись з позовом, прокурор зазначив, що незаконним вибуттям спірного нерухомого майна в приватну власність порушено право власності держави в особі територіального громади міста Києва, оскільки рішення щодо відчуження спірного об?єкту нерухомості не приймалося. Звернення прокурора до суду в цим позовом спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення в державну власність будівлі кінотеатру «Молодіжний», яка незаконно, без відповідної правової підстави вибула з власності держави.

Крім того, прокуратурою було надіслано Київський міський раді відповідного листа про виявленні порушення. У свою чергу, у пояснення на позовну заяву, Київська міська рада підтримала заявлені вимоги. Тобто, погодилася на те, що б прокуратура представляла її інтереси в суді.

З огляду на вказане, подаючи позовну заяву до суду, прокурор самостійно обґрунтував необхідність захисту інтересів держави, і згідно частиною другою статті 45ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом)набув статус позивача.

За обставин цієї справи, за наявності суспільного інтересу, а також захисту економічних інтересів держави, частиною яких є стале та належне функціонування місцевого самоврядування, дотримання встановленого Конституцією України, суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення майна, яке вибуло з комунальної власності з порушенням закону, прокурор мав право звернутися до суду для захисту відповідних публічних інтересів держави.

Суспільний інтерес підтверджується тим, що спірне нерухоме майно є власністю територіальної громади міста Києва.

щодо суті заявлених вимог

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Апеляційним судом встановлено відсутність належних правових підстав для виникнення у відповідача права власності на спірне майно, а отже він набув це майно незаконно і не мав права розпоряджатись ним у будь-який спосіб.

При цьому безпідставними є доводи сторони відповідача, що будівля кінотеатру «Молодіжний» і нежила будівля, зареєстрована за відповідачем, є різними будівлями.

Співставленням технічного паспорту, виготовленого на ім`я ОСОБА_2 та матеріалів проведеної у 1996 році інвентаризації на виконання наказу РВ ФДМУ по

м. Києву від 27 березня 1996 року № 482, підтверджується, що будівля кінотеатру «Молодіжний» і нежила будівля, зареєстрована за відповідачем - це одна й та сама будівля.

Крім того, з експлікації земельної ділянки ОСОБА_2 у Святошинському районі міста Києва чітко вбачається, що відповідач оформлював земельну ділянку саме під будівлю кінотеатру по АДРЕСА_1 , а іншої будівлі кінотеатру, крім будівлі кінотеатру «Молодіжний» на вул. Рубежівській, 7 не існує.

Тобто будівля, право власності на яке зареєстровано за відповідачем, є будівлею кінотеатру «Молодіжний» і є власністю територіальної громади столиці.

За статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до частини п?ятої статі 16 цього Закону від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно зі статтею 60 вказаного Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Спірна будівля є комунальною власністю, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження нею можуть здійснюватися від імені та в інтересах територіальних громади столиці Київською міською радою.

Таким чином, спірне нерухоме майно могло бути відчужене виключно у разі наявності волевиявлення відповідної територіальної громади, оформленого у вигляді рішення, яке відповідає вимогам законодавства.

Апеляційним судом встановлено, що Київська міська рада рішень про відчуження спірних приміщень на користь ОСОБА_2 не приймала, а отже відчуження цих приміщень відбулось поза волею дійсного власника.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України

від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України

від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду

від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження№ 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Крім того, для витребування майна оспорювання ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.

Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 14 листопада 2018 р у справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Врахувавши, що дійсним власником спірного нерухомого майна є територіальна громада міста Києва, а Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалося, волевиявлення законного власника на його відчуження не було. При цьому дії відповідача свідчать про його недобросовісність, а отже право власності територіальної громади на вказане майно не припинялося, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що це майно підлягає витребуванню від ОСОБА_2 на користь Київради та обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому колегія суддів вважає, що віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета у цьому разі відповідає загальним інтересам суспільства.

щодо строків позовної давності

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі

№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України, покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Указана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є незмінною.

Перебіг позовної давності від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження

№ 12-128гс19) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків встановлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від

16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 06 червня 2018 року у справі

№ 520/14722/16-ц, згідно з яким початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оскільки право власності на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не по''язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаціним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Ураховуючи те, що прокурор пред`явив позов в інтересах держави в особі Київської міської ради, суду необхідно з`ясувати, коли саме зазначений орган довідався або міг довідатися про порушення його права та чи є у нього поважні причини для його поновлення. Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження

№ 14-183цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження

№ 14-96цс18) та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження

№ 14-95цс18)).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц (провадження

№ 14-85цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Зазначений висновок конкретизований Великою Палатою Верховного Суду: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Перевіряючи дотримання позивачем строку позовної давності, колегія апеляційного суду встановила, що прокуратура міста Києва, правонаступником якої є Київська міська прокуратура, довідалася про порушене право та особу яка його порушила, - 31 липня 2017 року з моменту отримання листа Департаменту комунальної власності м. Києва.

З позовом до суду Київська міська прокуратура звернулася 03 жовтня 2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності встановленого законом.

Також, колегія апеляційного суду також вважає за необхідне зазначити таке.

Завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (статті 1, 3, 15 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня

1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (надалі по тексту - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Колегія апеляційного суду з огляду на характер спірних правовідносин, обставини, що встановлені судом та застосовані правові норми, не вбачає невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_4 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Витребування спірного нерухомого майна, а саме будівлі кінотеатру «Молодіжний» з володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Київської міської ради відповідає критерію законності, у зв?язку із незаконним його вибуттям із власності держави.

Суспільним, публічним інтересом звернення прокуратури до суду з вимогою витребування спірної будівлі кінотеатру «Молодіжний» з володіння ОСОБА_4 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання, яке полягає у здійсненні, розпорядженні та користуванні територіальної громадою міста Києва, в особі Київської міської ради, своїм майном. Суспільний, публічний інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення та розпорядження правами на об?єкт права власності який має територіальна громада міста Києва, в особі Київської міської ради, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності територіальної громади міста Києва, захист такого права шляхом повернення в державну власність будівлі кінотеатру «Молодіжний», що незаконно вибув з такої власності.

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня

2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Колегія апеляційного суду вважає, що ОСОБА_7 в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для кінотеатру ознак знав або, проявивши розумну обачність, міг знати про те, що будівля кінотеатру «Молодіжний» вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття спірної будівлі у власність під обґрунтований сумнів.

Висновки за результатом розгляду апеляційних скарг

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правозалишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргупредставника ОСОБА_2 - адвоката Сіваченка В. В.без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , подану адвокатом Сіваченком Володимиром Васильовичем - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна