ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7473/22 Справа № 225/5317/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Челюбєєв Є.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Юніко Фінанс на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 30 серпня 2022 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства Дельта Банк, правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Юніко Фінас, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство Дельта Банк (далі - ПАТ Дельта Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 27 травня 2008 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0401/0508/71-044, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 49 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9% з кінцевим терміном повернення до 26 травня 2038 року. Відповідно до умов договору ОСОБА_1 повинен був щомісяця, починаючи з місяця отримання кредиту, частково погашати суму зобов`язання згідно графіку погашення кредиту.

Зазначали, що в цей же день, з метою забезпечення повернення кредиту, між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №0401/0508/71-044-Z-1. З тією ж метою, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №0401/0508/71-044-Р-1 від 27 травня 2008 року, відповідно до якого остання взяла на себе на добровільних засадах зобов`язання перед банком відповідати в повному обсязі по зобов`язанням ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору.

Вказували, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівліпродажу прав вимоги, відповідно до якого вони набули права вимоги за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором №0401/0508/71-044 від 27 травня 2008 року.

Посилаючись на те, що відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав та допустив заборгованість у загальному розмірі 933 383,72 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 820 472,73 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 112 910,99 грн., з них прострочені відсотки в розмірі 105 699,68 грн., а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути вказану заборгованість з відповідачів у солідарному порядку.

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 20 січня 2022 року до участі у справі в якості правонаступника позивача ПАТ Дельта Банк залучено товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Юніко Фінанс (далі ТОВ ФК Юніко Фінанс).

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 30 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ТОВ ФК Юніко Фінанс, як правонаступник позивача, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 30 серпня 2022 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи міститься достатньо належних та допустимих доказів для повного задоволення заявлених позовних вимог та стягнення заборгованості з відповідачів у солідарному порядку. Наголошували на тому, що суд дійшов помилково висновку відносно того, що у зв`язку з тим, що кредитні кошти надавались на строк до 26 травня 2038 року, вони не довели правомірності своїх дострокових вимог.

19 грудня 2022 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказувала, що вимоги є недоведеними належними та допустимими доказами. Наголошувала на тому, що підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості відсутні також у зв`язку з тим, що вимогу про повернення заборгованості банком надіслано не було.

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення змінити в частині, виходячи з наступного.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 травня 2008 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0401/0508/71-044.

За умовами договору, відповідно до якого, банк зобов`язався надати кредит у розмірі 49 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9% з кінцевим терміном повернення до 26 травня 2038 року.

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 повинен був щомісяця, починаючи з місяця отримання кредиту, частково погашати суму зобов`язання згідно графіку погашення кредиту.

В цей же день, з метою забезпечення повернення кредиту між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №0401/0508/71-044-Z-1.

Разом з цим, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №0401/0508/71-044-Р-1 від 27 травня 2008 року, відповідно до якого остання взяла на себе на добровільних засадах зобов`язання перед позивачем відповідати в повному обсязі по зобов`язанням ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівліпродажу прав вимоги, відповідно до якого останній набув права вимоги за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором №0401/0508/71-044 від 27 травня 2008 року.

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 20 січня 2022 року здійснено процесуальне правонаступництво позивача, а саме замінено ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Юніко Фінанс».

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором про надання банківських послуг №0401/0508/71-044 року, станом на 28 липня 2015 року банком рахується заборгованість у загальному розмірі 933 383,72 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 820 472,73 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 112 910,99 грн., з них прострочені відсотки в розмірі 105 699,68 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що зміст кредитного договору свідчить про те, що кредит видавався на споживчі цілі - придбання житла.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент виникнення спірних правовідносин був встановлений обов`язковий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Матеріали справи не містять досудової вимоги ПАТ „Дельта Банк про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування ним, як і не містять доказів направлення її на адресу відповідачів та доказів отримання її ними. Оскільки позивачем не дотримано визначений кредитним договором порядок направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких відповідачами не встановлений, на боржника та поручителя не може бути покладений тягар дострокового погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того, заборгованість відповідачів обґрунтована виключно кредитним договором, договорами відступлення прав вимог та розрахунком заборгованості, який у свою чергу не містить інформації про нарахування саме такої суми, її складових, даних про внесення відповідачем платежів та строку розрахунку заборгованості, нарахування процентів, розмір процентної ставки тощо, а фактично є відображенням односторонньої інформації позивача про наявність заборгованості і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум, а отже не може бути доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідачів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог, проте не погоджується з його підставами в частині обов`язкового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.516 ЦК України).

Згідно із ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Відповідно до ст.553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається.

За положеннями статей 553,554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення такого зобов`язання боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до умов договору поруки, відповідальність поручителя настає у випадку, коли боржник не виконує або неналежним чином виконує свої грошові зобов`язання.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно чинного законодавства, зокрема ст.ст.549-550 ЦК України, встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Документальним підтвердженням виконання сторонами умов договору (усного правочину) є належним чином оформлені первинні документи.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 №996-ХІУ (далі - Закон №996) із змінами і доповненнями та загальними положеннями постанови НБУ від 04 липня 2018 року №75 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснень операційної діяльності в банках України» підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які містять відомості про операцію. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів (не паперовій формі) повинні мати такі обов`язкові реквізити, назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; суму операції (цифрами та прописом).

Сума операції може бути відображена цифрами за відсутності на документі суми прописом, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України; номери рахунків; назву банку (отримувача та платника коштів); посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису).

Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів можуть мати й інші додаткові реквізити.

Документи, які надають клієнти банку, повинні мати підписи уповноважених службових осіб клієнта та відбиток його печатки. Підписи на всіх документах, а також печатки мають відповідати заявленим їх зразкам, а підтвердження достовірності підпису на документі в електронному вигляді обумовлюється в договорі про обслуговування клієнта через систему електронних платежів «клієнт - банк».

У відповідності до вимог п.7 Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою правління Національного банку України від 11 вересня 2017 року №89: «Аналітичний облік є складовою системи бухгалтерського обліку, що надає детальну інформацію про кожного контрагента та кожну операцію. Ведення аналітичного обліку забезпечується за допомогою аналітичних рахунків».

Згідно розділу 4 «Регістри аналітичного та синтетичного обліку» Положення №75: «57. Інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Крім того, ч.2 ст.13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів зауважує, що цивільне процесуальне судочинство здійснюється, зокрема, на основі принципів змагальності та диспозитивності, що знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом або витребування відповідних доказів у сторін, які в силу вимог процесуального закону повинні самостійно довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, зокрема шляхом подання відповідних доказів, в той час як суд тільки оцінює надані сторонами матеріали.

Позивачем ПАТ «Дельта Банк» на підтвердження заявлених позовних вимог до позову було надано копію кредитного договору та додатків до нього, копію договору поруки, витяги з договорів купівлі-продажу прав вимоги та довідка про стан заборгованості.

Правонаступник позивача апелянт ТОВ ФК Юніко Фінанс надав суду першої інстанції ряд документів на підтвердження факту свого правонаступництва.

Тобто з матеріалів даної справи колегія суддів позбавлена можливості встановити розмір заборгованості за спірним кредитним договором.

Довідка про стан заборгованості (т.1 а.с.36) жодним чином не доводить розміру заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів позбавлена можливості встановити чи здійснювались платежі за кредитним договором, у якому розмірі та коли. Як і позбавлена можливості встановити за кою процентною ставкою нарахована заборгованість за відсотками.

Долучена до апеляційної скарги виписка по особовому рахунку за період з 26 травня 2008 року по 25 травня 2012 року та заява на видачу готівки, не доводять розміру заборгованості.

Доводи апеляційної скарги, що вони отримали право вимоги 16 вересня 2020 року саме у розмірі 1 819 758,04 грн., не доводить факту наявності правових підстав для задоволення позову.

А тому доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав для скасування рішення та задоволення позову колегією суддів відхиляються.

Стосовно доводів апеляційної скарги в частині того, що у них виникло право для звернення до суду з позовом з врахуванням того, що кредитний договір №0401/0508/71-044 від 27 травня 2008 року встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника ОСОБА_1 повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договору строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц (провадження №14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526,527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

У відповідачів (позичальника та поручителя) не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком були фактично направлені вимоги про дострокове повернення кредитів, а відповідачами такі вимоги дійсно були отримані саме у 30-ти денний строк, що передував зверненню банком до суду з даним позовом. Проте в такому випадку на користь банку підлягала б стягненню лише прострочена заборгованість (у позові ставилось питання про стягнення прострочених відсотків у розмірі 105 699,68 грн.), що залишено судом першої інстанції без уваги.

У зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на обов`язковий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту як на підставу відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Юніко Фінанс задовольнити частково.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 30 серпня 2022 року змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на обов`язковий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту як на підставу відмови у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.