Справа № 214/1541/22
2/214/3261/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 серпня 2022 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, третя особа Первинна профспілкова організація Вільної профспілки машиністів України Криворізького локомотивного депо Придніпровської залізниці, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - Відповідач) на свою користь недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 9497 грн. 25 коп., а також 1850 грн. у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з 07 липня 2006 року працює у Відповідача на різних посадах, а з 11 лютого 2009 року працює нарядником локомотивних бригад цеха експлуатації. Пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, дія якого продовжена на 2022 рік, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за №60/11 від 24.10.2011 року, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Так, за період 2017-2021 років позивач перебувала у щорічних відпустках та користувалась правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка за період із 26 листопада 2017 року по 22 грудня 2017 року була їй нарахована та виплачена у розмірі 2105 грн. 00 коп., замість 3200 грн. 00 коп., за період із 19 грудня 2018 року по 17 січня 2019 року у розмірі 2401 грн. 25 коп., замість 3723 грн. 00 коп., за період із 23 липня 2019 року по 18 серпня 2019 року у розмірі 2508 грн. 75 коп., замість 4173 грн. 00 коп., за період із 18 жовтня 2020 року по 13 листопада 2020 року у розмірі 2746 грн. 25 коп., замість 5000 грн. 00 коп. та за період із 21 травня 2021 року по 16 червня 2021 року у розмірі 2837 грн. 50 коп., замість 6000 грн. 00 коп., тобто в розмірі, що не відповідає розміру, встановленому умовами Колективного договору. Відтак, сума недоплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за вказаний період становить 9497 грн. 25 коп. Будучи членом Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України Первинної профспілкової організації відокремленого структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» Державного підприємства «Придніпровська залізниця», позивач 20 січня 2022 року звернулась із заявою до Голови ППО Криворізького локомотивного депо Вервеса В.В. з проханням врегулювання питання щодо отримання недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, на що їй було повідомлено, що 04 вересня 2020 року профспілка вже звернулась до Заступника Регіональної філії «Придніпровська залізниця» з управління персоналом та соціальної політики Литвинової І.Л. із вимогою за вих. №109 щодо приведення у відповідність до чинного законодавства розміру матеріальної допомоги на оздоровлення до вказаних в діючих колективних договорах та щодо здійснення перерахунку матеріальної допомоги на оздоровлення з 01 квітня 2017 року по теперішній час кожному працівнику та повернення незаконно недоплаченої частки зазначеної допомоги. В той же час, позивачу також було повідомлено, що з аналогічного питання у вересні 2019 року профспілка також зверталась до Відповідача та отримала відповідь, що до даних правовідносин застосовується прийнята 31 березня 2017 року спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. за №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Так, позивач вважає, що Відповідач таким чином допускає тривале порушення прав працівників, у зв`язку з чим вона вимушена була звернутись до суду з даним позовом.

Позивач у судове засідання не з`явилась, але її представник надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача.

Представник відповідача у судове засідання також не з`явився та скористався своїм правом і надав до суду відзив на позов, згідно з яким представник Відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі зважаючи на наступне. Так, зазначено, що зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову є вирішення питання про порушення законних прав та інтересів позивача через недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі, не менше мінімальної заробітної плати, як це було раніше передбачено Колективним договором, тобто цей спір виник з підстав виконання (невиконання) колективного договору, а тому відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» цей спір є колективним трудовим спором, а тому вказана справа взагалі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що підтверджується правовими позиціями Верховного Суду України викладеними в ухвалі від 07.05.2009 у справі №6-22269св08; Великої Палати Верховного Суду в постанові від 01.10.2019 року по справі №916/2721/18 та Верховного Суду від 01.10.2019 року у справі №479/58/19. Крім того, зазначено, що п. 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за №60/11 від 24.10.2011 встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. В подальшому, відповідно до п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06.12.2016 року, встановлено що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. У відповідності до вищезазначеного спільною вказівкою голови правління «Укрзалізниця», члена Правління та голови Профспілки залізничних транспортних будівельників України від 29.03.2017 року №Ц/6-25/713-17 та спільною постановою керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці за №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Таким чином, у відповідності до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України, вказаний вище Колективний договір в частині виплати матеріальної допомоги у розмірі не менше мінімальної заробітної плати є недійсним, оскільки прямо суперечить положенням п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Отже, Відповідач вважає, що будь-яких порушень при нарахуванні позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення допущено не було, позаяк фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина.

Разом з тим, представником Відповідача до відзиву на позов було долучено клопотання про застосування до виниклих правовідносин строків позовної давності.

Представник третьої особи про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак у судове засідання не з`явився.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно трудової книжки на ім`я позивача, остання з 20 травня 2008 року працює у Відповідача, а з 11 лютого 2009 року на посаді нарядника локомотивних бригад цеха експлуатації (а.с.13).

Як убачається зі змісту позову та Відповідачем не заперечується, позивачу з 26 листопада 2017 року по 22 грудня 2017 року, з 19 грудня 2018 року по 17 січня 2019 року, з 23 липня 2019 року по 18 серпня 2019 року, з 18 жовтня 2020 року по 13 листопада 2020 року та з 21 травня 2021 року по 16 червня 2021 року надавалась щорічна тарифна відпустка до якої нараховувалась матеріальна допомога на оздоровлення.

Згідно наявних в матеріалах справи табуляграм за грудень 2017 року, січень 2019 року, серпень 2019 року, жовтень 2020 року та травень 2021 року, позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: за 2017 рік у розмірі 2105 грн. 00 коп., за 2018 рік у розмірі 2401 грн. 25 коп., за 2019 рік у розмірі 2508 грн. 75 коп., за 2020 рік у розмірі 2746 грн. 25 коп. та за 2021 рік у розмірі 2837 грн. 50 коп. (а.с.14-18).

Не погоджуючись із виплаченим розміром матеріальної допомоги, позивач 20 січня 2022 року звернулась із заявою до Голови ППО ЗАЛП Криворізького локомотивного депо Вервеса В.В. з проханням посприяти щодо врегулювання питання отримання недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки (а.с.19).

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, профкоми Профспілки залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів України Криворізького локомотивного депо від імені трудових колективів звертались до директора Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та голови Дорожньої профспілкової організації із вимогою за вих. №56 від 06.09.2019 року щодо приведення у відповідність до чинного законодавства розміру матеріальної допомоги на оздоровлення до вказаних в діючих колективних договорах та щодо здійснення перерахунку матеріальної допомоги на оздоровлення з 01 квітня 2017 року по теперішній час кожному працівнику та повернення незаконно недоплаченої частки зазначеної допомоги (а.с.23).

Окрім того, 04 вересня 2020 року профком Профспілки залізничників і транспортних будівельників України Криворізького локомотивного депо від імені трудового колективу звернувся до заступника Регіональної філії «Придніпровська залізниця» з управління персоналом та соціальної політики Литвинової І.Л. із вимогою за вих. №109, щодо приведення у відповідність до чинного законодавства розміру матеріальної допомоги на оздоровлення до вказаних в діючих колективних договорах та щодо здійснення перерахунку матеріальної допомоги на оздоровлення з 01 квітня 2017 року по теперішній час кожному працівнику та повернення незаконно недоплаченої частки зазначеної допомоги.

Отже, звертаючись до суду з позовом про стягнення з Відповідача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, позивач посилалась на те, що Відповідачем були порушені умови Колективного договору щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому п. 3.1.5 Колективного договору.

Згідно ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно ст. 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Так, згідно з п. 3.1.5. Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за №60/11 від 24.10.2011 року, дія якого була продовжена на 2022 рік, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. В окремих випадках матеріальна допомога на оздоровлення у більшому розмірі може встановлюватись начальником залізниці (а.с.20-22).

Однак, як убачається з матеріалів справи та не заперечується Відповідачем, відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці за №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Між тим, згідно з п. 1.4. вказаного Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття вказаної спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці за №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць - на рівні 1684 грн., а відтак, 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, становило 2105 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1921 грн., а тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, становило 2401 грн. 25 коп., при тому, що мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2007 грн., при цьому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, становило 2508 грн. 75 коп., а мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2197 грн., при цьому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, становило 2746 грн. 25 коп., а мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена з 01 вересня 2020 року на рівні 5000 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2270 грн., при цьому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, становило 2837 грн. 50 коп., а мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена до 01 грудня 2021 року на рівні 6000 грн.

Таким чином, прийняття 31 березня 2017 року спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці за №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством, а відтак указана постанова повинна була прийматись не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент її прийняття мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн. та була більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом. Разом з тим, суд зауважує, що розмір мінімальної заробітної плати є більшим, ніж 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом і в наступні спірні роки (2018, 2019, 2020, 2021), за які позивачу нараховувалась та виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, а тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці за №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, яка погіршує становище працівників, а саме п. 3.1.5. Колективного договору.

При цьому, суд не приймає доводи Відповідача стосовно того, що п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів.

Так, ст. 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, ст. 9 КЗпП України, суд вважає, що нові закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих законів, договорами про працю не мають зворотної сили.

Як зазначалося вище, відповідно до Законів України «Про державний бюджет України на 2017 рік», «Про державний бюджет України на 2018 рік», «Про державний бюджет України на 2019 рік», «Про державний бюджет України на 2020 рік», «Про державний бюджет України на 2021 рік», встановлений розмір мінімальної заробітної плати по Україні був вищим, ніж 125 відсотків прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, встановленого законом, а відтак, врахування положень п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» при нарахуванні та виплаті, в даному випадку, позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення погіршує її становище, зменшуючи розмір належної їй до виплати допомоги, а тому не мають зворотної сили та не можуть бути застосовані при визначенні розміру такої допомоги.

Твердження ж Відповідача про те, що, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06.12.2016 року, фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, суд не приймає до уваги, оскільки такі спростовуються вище викладеним як такі, що потягли зміну реального розміру виплаченої позивачу матеріальної допомоги, позаяк замість того, щоб отримати за 2017 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 3200 грн. 00 коп., позивач отримала лише 2105 грн. 00 коп., недоотримавши при цьому 1095 грн. 00 коп., замість того, щоб отримати за 2018 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 3723 грн. 00 коп., позивач отримала лише 2401 грн. 25 коп., недоотримавши 1321 грн. 75 коп., замість того, щоб отримати за 2019 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 4173 грн. 00 коп., позивач отримала лише 2508 грн. 75 коп., недоотримавши - 1664 грн. 25 коп., замість того, щоб отримати за 2020 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 5000 грн. 00 коп., позивач отримала лише 2746 грн. 25 коп., недоотримавши - 2253 грн. 75 коп. та замість того, щоб отримати за 2021 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 6000 грн. 00 коп., позивач отримала лише 2837 грн. 50 коп., недоотримавши при цьому 3162 грн. 50 коп.

Не приймає до уваги також суд посилання Відповідача на недійсність у відповідності до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України, положень колективного договору в частині виплати матеріальної допомоги, як таких, що суперечать п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», оскільки відповідно до ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. При цьому, стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними.

Разом з тим, суд не приймає до уваги посилання Відповідача на позиції судів вищих інстанцій, а саме викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №916/2721/18, оскільки сторонами у вказаній справі є первинна профспілкова організація та роботодавець, а спір виник щодо визнання недійсним пункту колективного договору, яким, як стверджує позивач, визначено порядок здійснення господарської діяльності Підприємства, в ухвалі Верховного Суду України від 07.05.2009 року у справі №6-22269св08, згідно якої конфлікт виник між однією з профспілкових організацій, діючих на підприємстві та підприємством (роботодавцем) щодо невчинення останнім дій, направлених на переукладення колективного договору та в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №479/58/19, позаяк у вказаній справі спір виник між первинною профспілковою організацією працівників ліцею та ліцеєм (роботодавцем) про визнання недійсним колективного договору на 2018-2023 роки.

Стосовно клопотання представника Відповідача щодо застосування до виниклих правовідносин строків позовної давності суд зазначає, що таке клопотання також задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, приймаючи до уваги вищевикладене, а також те, що положеннями п. 3.1.5. Колективного договору визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, суд вважає за необхідне при визначенні позивачу розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розмірів мінімальної заробітної плати по Україні встановлених на 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, а тому приходить до висновку, що з Відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачена останній матеріальна допомога на оздоровлення в загальному розмірі 9497 грн. 25 коп., що складається з: 1095 грн. 00 коп. - недоплаченої допомоги за 2017 рік, 1321 грн. 75 коп. - недоплаченої допомоги за 2018 рік, 1664 грн. 25 коп. - недоплаченої допомоги за 2019 рік, 2253 грн. 75 коп. - недоплаченої допомоги за 2020 рік, 3162 грн. 50 коп. недоплаченої допомоги за 2021 рік.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, з Відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

Стосовно вимоги про стягнення з Відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень ч.ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Так, судом установлено, що 10 лютого 2022 року між адвокатом Товкун А.В. та позивачем було укладено Договір про надання правової допомоги №10/02/02 (а.с.30,31-35,38).

На підтвердження витрат, понесених на правничу допомогу, суду було надано акт №1 про надання правової допомоги від 10.02.2022 року та розрахункову квитанцію серії ААК №941694 від 10.02.2022 року, згідно з якими адвокат надав клієнту наступні послуги: усна консультація щодо підстав для звернення до суду 350 грн. та складання позовної заяви, ксерокопіювання її та доданих до неї документів у кількості відповідно до кількості сторін у праві та подання позовної заяви до суду 1500 грн. (а.с.36,37).

Між тим, представник Відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив про неспівмірність витрат на правничу допомогу та необхідність їх зменшення, однак, враховуючи викладене та надавши оцінку наданим позивачем доказам на підтвердження заявлених вимог в частині стягнення з Відповідача на його користь витрат на правничу допомогу, суд не вбачає підстав для зменшення витрат на оплату правничої допомоги, оскільки вважає, що розмір понесених позивачем витрат є співмірним із складністю справи та обсягом робіт наданих адвокатом, виконання яких підтверджено відповідним актом.

Відтак, з Відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 1850 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 23, 77, 78, 141, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, юридична адреса: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік у загальному розмірі 9497 грн. 25 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 1850 грн. 00 коп.

Стягнути зАкціонерного товариства «Українська залізниця» (код , юридична адреса: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) в дохід держави судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.