КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4384/2022 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сушко Л.П., Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ійовича в особі представника ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист прав споживача та відшкодування майнової шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з банку на його користь у відшкодування завданої майнової шкоди грошові кошти у розмірі 75 001 грн, а також пеню у сумі 150 752,01 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_1 є споживачем фінансових послуг в Україні, що надаються позивачу безпосередньо з боку АТ «Державний ощадний банк України».

05 грудня 2014 року між позивачем та Банком було укладено Договір №12116211 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, відповідно до умов якого Банком було відкрито позивачу поточний рахунок № НОМЕР_1 у Гривні за тарифним пакетом «Зарплатний».

Звертав увагу на те, що з дати укладення договору та в подальший час банківською картою позивач користувався особисто, жодній особі не передавав, ані ПІН-Код, ані СVV-код зазначеної банківської карти позивач не повідомляв, навіть випадково, також не користувався мобільними додатками до свого карткового рахунку та й взагалі мобільний телефон позивача не має доступу до мережі Інтернет.

Вказував, що йому надійшло смс-повідомлення на телефон про заблокування банківської картки банком на перевірку. Проте, невдовзі на мобільний телефон позивача зателефонувала особа, що назвалася представником банку, та повідомила позивачу, що банківська картка розблокована. Наступного дня, 06 вересня 2019 року позивач відвідав найближче відділення банку, де був банкомат та де з`ясувалось, що на його банківській картці немає грошових коштів взагалі, після чого він невідкладно зателефонував до «гарячої лінії» банку та повідомив про фактичне викрадення невстановленим працівником (або працівниками) банку грошових коштів з банківської картки позивача у розмірі 75 001 грн.

Зазначав, що 06 вересня 2019 року звернувся до уповноваженого органу Національної поліції України, а саме до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві, з відповідною заявою про вчинення відносно нього працівником (працівниками) банку кримінального правопорушення.

На свою усну заяву про повернення грошових коштів, позивач отримав письмову відмову банку, обґрунтовану відсутністю підстав для відшкодування майнової шкоди.

На підставі викладеного, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди кошти у розмірі 75 001 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 ійович в особі представника ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скргою, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням усіх обставин справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Вважає, що рішення Деснянського районного суду підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодлт стягнення з відповідача пені у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вище викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2021 року оскаржується апелянтом лише в частині відмови в задовленні позовних вимог щодо стягнення з АТ «Ощадбанк» пені, що складає 150 752,01 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення в цій частині суд першої інстанії виходив з того, що дана вимога позивача не може бути застосована до виниклих між сторонами правовідносин, з тих підстав, що в даному випадку законавством визначено право позивача на відшкодування понесених ним збитків у вигляді нарахування пені, що передбачена п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом установлено, що 05 грудня 2014 року між позивачем та банком було укладено Договір № 212116211 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, відповідно до умов якого банком було відкрито позивачу поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні за тарифним пакетом «Зарплатний».

Згідно виписки по картковому рахунку позивача, 05 вересня 2019 року з банківського рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , було здійснено ряд транзакцій через інтернет банкінг, а саме: 05 вересня 2021 року о 15:52 здійснено грошовий переказ в сумі 9 500 грн; 05 вересня 2021 року о 15:56 здійснено грошовий переказ в сумі 10 000 грн; 05 вересня 2021 року о 15:57 здійснено грошовий переказ в сумі 10 000 грн; 05 вересня 2021 року о 15:59 здійснено грошовий переказ в сумі 19 000 грн; 05 вересня 2021 року о 16:01 здійснено грошовий переказ в сумі 19 000 грн; 05 вересня 2021 року о 16:11 здійснено грошовий переказ в сумі 6 000 грн; 05 вересня 2021 року о 16:27 здійснено грошовий переказ в сумі 1 100 грн.

Рахунок отримувача № НОМЕР_2 відкрито у АТ «Ощадбанк». Кошти в сумі 9 500 грн та 10 000 грн були зараховані на рахунок, який належить ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ).

06 вересня 2019 року позивач зателефонував до «гарячої лінії» банку та повідомив про фактичне викрадення невстановленим працівником (або працівниками) банку грошових коштів з банківської картки позивача у розмірі 75 001 грн.

У відповідь на зазначене усне звернення позивача, банк надіслав письмовий лист вих. №100.16-08/306 від 23 вересня 2019 року, відповідно до змісту якого банк, посилаючись на окремі положення внутрішніх нормативних документів банку, відмовив позивачу внаслідок відсутності підстав для відшкодування коштів за проведені операції від 05 вересня 2019 року. При цьому, банком не було повідомлено клієнта, коли службою безпеки банку було проведено службове розслідування, ким та коли були затверджені результати розслідування.

06 вересня 2019 року позивач звернувся до уповноваженого органу Національної поліції України, а саме до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві, з відповідною заявою про вчинення відносно нього працівником (працівниками) Банку кримінального правопорушення, на підставі якої того ж дня до ЄРДР були внесені відомості про вчинення відносно ОСОБА_1 , кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 «Шахрайство» КК України, тобто заволодіння чужим майном або придбання права на майно, шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство).

18 вересня 2019 року в інтересах ОСОБА_1 до Банку письмово звернувся Голова правління Всеукраїнської громадської організації «Фінансова грамота України» Стрельніков М.В. ,з «Вимогою-претензією», в якій вимагав від банку: повернути на поточний картковий рахунок позивача незаконно списані 05 вересня 2019 року грошові кошти у сумі 71 001 гривень; відшкодувати позивачу пеню, за кожен день прострочення незаконно «списаних» 05 вересня 2019 року грошових коштів у сумі 71 001 гривень з поточного карткового рахунку позивача шляхом зарахування на даний рахунок грошових коштів у сумі 29 250,39 гривень, у розмірі 3% від суми за кожен день прострочення, за період прострочення з 05 вересня 2019 року по 18 вересня 2019 року (13 днів).

Проте, на зазначену вище письмову «Вимогу-претензію» банк відповіді не надав.

Згідно відповіді АТ КБ «Приватбанк», кошти в сумі 19 000 грн та 19 000 грн були зараховані на картку № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ).

У відповіді АТ «Райфайзен Банк Аваль» повідомив, що кошти в сумі 16 900 грн були зараховані на картку № НОМЕР_4 , яка належить ОСОБА_5 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 ).

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що у Слов`янському міськрайонному суді Донецької області розглядалось ряд кримінальних проваджень відносно ОСОБА_5 .

Згідно частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до частини третьої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Банк може списувати кошти з рахунка на підставі розпорядження клієнта (ч. 1 ст. 1071 ЦК України).

Тобто, тільки клієнт може ініціювати списання коштів, а банк, в свою чергу, зобов`язаний ідентифікувати його особу. Встановлення, що власник рахунка та ініціатор списання коштів є однією особою - запорука належного виконання банком умов договору. Саме тому у випадку допущення працівником банку халатності, внаслідок чого незаконно списуються гроші з поточного рахунку клієнта, фінустанова повинна нести відповідальність.

Положенням статті 1073 ЦК України встановлено, що у випадку несвоєчасного зарахування коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, сплатити відсотки та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини третьої статті 1092 ЦК України якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.

Таким чином, положення Цивільного Кодексу передбачає прямий обов`язок банку в разі виявлення незаконного списання коштів повернути їх на рахунок клієнта.

У відповідності до ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів.

За змістом п. 32.3.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку, повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день, починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Згідно з Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі.

Неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення № 705 про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення №705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).

Відповідно до п. 8 та п. 9 Розділу VI Постанови НБУ № 705 «Про здійснення операцій з використання електронних платіжних засобів» емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції .

Згідно п. 9 розділу VІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ №705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №127/23496/15-ц.

Відповідно до частин 7, 8, 9 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

У постанові від 21 лютого 2019 року у справі №489/1649/17 Верховний Суд дійшов висновку, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Згідно зі ст. 7 та п. 38.1 і 38.4 ст. 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійсненні розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів та створенні системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання.

Аналіз вищенаведених норм вказує, що крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта, банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів.

Відповідно до п. 18.3 статті 18 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» при прийманні електронних документів на переказ має бути дотримана відповідна процедура перевірки електронного цифрового підпису, що дає можливість пересвідчитися у цілісності та достовірності електронного документу. У разі недотримання зазначених вимог, банк або інша установа - член платіжної системи, несуть відповідальність за шкоду, заподіяну суб`єктам переказу.

Згідно положень частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у розумінні п. 39.2.3 ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відповідач не забезпечив дотримання вимог законодавства та не виконав зобов`язань перед позивачем, як володільцем банківського рахунку. Вимога позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення надання банком послуги позивачу не може бути застосована до виниклих між сторонами правовідносин.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень ЦПК України, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України як підстави для скасування рішення суду.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ійовича в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 07.11.2022.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Л.П. Сушко

В.І. Олійник