ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 серпня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/1968/21

Головуючий у першій інстанції Соловей В. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/317/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Приліпко В.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Козелецька селищна рада Чернігівської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області у складі судді Солов`я В.В. від 02 грудня 2021 року, місце ухвалення рішення смт.Козелець, у справі за позовом ОСОБА_1 до Козелецької селищної ради Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до Козелецької селищної ради Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якому просила визнати за нею за набувальною давністю право власнсоті на 1/2 частину нерухомого майна - будинок із надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 08.10.2008 року за договором дарування частини будинку вона отримала у власність безоплатно 9/32 частин житлового будинку, із відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому, 25.10.2013 року за договором дарування частини будинку позивач отримала у власність безоплатно 7/32 частин вказаного житлового будинку із надвірними будівлями. За двома договорами дарування ОСОБА_1 отримала у власність 1/2 частину зазначеного житлового будинку із відповідною частиною надвірних будівель. Позивач вказувала, що інша частина вказаного будинку перебуває у власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у кожного по 1/6 частині, на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 14.06.1946 року державним нотаріусом Остерської нотаріальної контори за №507. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно даних архіву Козелецького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . З метою розшуку спадкоємців померлих ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 позивач розмістила оголошення у газеті Голос України №227 від 27.11.2019 року, проте, ніхто із зацікавлених осіб на дане оголошення не відгукнувся. Позивач зазначає, що вона добросовісно, безперервно і відкрито володіє понад десять років вказаним майном за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач стверджує, що вона сплачує необхідні податки, комунальні платежі, зробила і робить поточні ремонти, перекрила дах, переробила коридори, поставила вікна, двері, зробила опалення, підключила електроосвітлення, воду та каналізацію, обробляє земельну ділянку. З огляду на викладені обставини, посилаючись на статті: 16, 344 ЦК України, статтю 124 Конституції України, позивач ОСОБА_1 у вимогах заявленого позову просила визнати за нею, за набувальною давністю, право власності на 1/2 частину нерухомого майна - будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 02.12.2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Козелецької селищної ради Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 02.12.2021 року, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 02.12.2021 року є необґрунтованим, суд першої інстанції неправильно надав оцінку фактичним обставинам справи, невірно оцінив наявні в матеріалах справи докази, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процессуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог заявленого позову. Із посиланням на статтю 328; ч.1, ч.4 статті 344 ЦК України, п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, ОСОБА_1 стверджує, що вона, починаючи з 2008 року і по даний час відкрито, добросовісно та безперервно володіє будинком, який до 2008 року був непридатним до проживання, і який вона фактично повністю відремонтувала. Апелянт вказує, що вона сплачує необхідні податки, комунальні послуги, проводить поточний ремонт, перекрила кришу, переробила коридори, поставила вікна, двері, зробила опалення, підключила електроосвітлення та воду, зробила каналізацію, обробляє земельну діялнку. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскільки відсутні спадкоємці ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , то ОСОБА_1 вважає себе єдиним законним власником спірного майна. Доводи апеляційної скарги вказують, що твердження суду першої інстанції про те, що позивач була обізнана відносно того, що власниками іншої частини будинку, яка є предметом спору, і щодо якої заявлено вимоги даного позову, за життя були ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , жодним чином не спростовує добросовісності позивача, оскільки вказані особи померли, і до даного майна ніяких претензій не висували, спадкова справа після їх смерті не відкривалась. Апелянт звертає увагу, що Козелецька селищна рада визнала вимоги заявленого нею позову, і за даних обставин, у суду першої інстанції були відсутні підстави вимагати додаткові докази добросовісності позивача, і судом першої інстанції не було встановлено, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Доводи апеляційної скарги вказують, що наміри, сподівання, та легітимні очікування позивача були такі, що спірна частина будинку буде належати їй, про що свідчать її подальші дії щодо капітального ремонту будинку, оснащення необхідною технікою, перекриття даху. Апелянт зазначає, що враховуючи те, що ніхто не успадкував спірні частини будинку, це жодним чином не впливає на добросовісність володіння майном позивачем.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кушнеренко Є.Ю. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду позивач, представник відповідача - Козелецької селищної ради Чернігівської області, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 є власником 9/32 частин житлового будинку із надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування частини будинку, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Куранковою О.М. 08.10.2008 року, зареєстровано в реєстрі за №4923 (а.с.13,14).

На підставі договору дарування частини будинку від 25.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області 25.10.2013 року, ОСОБА_1 отримала у власність 7/32 частин житлового будинку із надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11,12).

Як вбачається із копії довідки №234 від 03.07.2020 року про технічний стан нерухомого майна, виданої суб`єктом господарювання ФОП ОСОБА_9 (а.с.9), власниками частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (по 1/6 частині кожен) є: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Остерської нотаріальної контори 14.06.1946 року за р. № 507. ОСОБА_1 є власником 16/32 частин даного будинку.

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №4, дата формування: 23.10.2021 року (а.с.48), ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №4, дата формування: 23.10.2021 року (а.с.50), ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №4, дата формування: 23.10.2021 року (а.с.52), ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З відповідей Державного нотаріального архіву Чернігівської області від 05.11.2021 року №5794/01-14, №5793/01-14, №5789/01-14 (а.с.60,64,65) вбачається, що спадкові справи до майна померлих ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Козелецькою районною державною нотаріальною конторою не заводились.

Відповідно до Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 05.11.2021 року, № 671717798, №67171735, №67171956 (а.с.63,67,69), відсутня інформація у спадковому реєстрі щодо: ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За нотаріально завіреною заявою ОСОБА_1 від 22.11.2019 року, в газеті Голос України №227 від 27.11.2019 року було опубліковано оголошення про виклик спадкоємців померлих ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , для зв`язку зацікавленим у оголошенні особам зазначено контактні дані та адресу ОСОБА_1 (а.с.25,26).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 02.12.2021 року, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції з врахуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини та фактичних обставин справи, вказав, що позивач ОСОБА_1 була обізнаною про те, що власниками іншої частини будинку, що є предметом спору, і щодо якої заявлено вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, за життя були ОСОБА_10 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . Тому, відсутні підстави вважати, що володіння позивачем ОСОБА_1 частиною будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1 , належними ОСОБА_10 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , є добросовісним. Відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після померлих ОСОБА_10 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , не надавали позивачу ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. За вищевказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних і допустимих докази наявності законних підстав для визнання за нею права власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 02.12.2021 року про відмову у задоволенні вимог заявленого позову є необґрунтованими та такими, що не узгоджуються із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють дані правовідносини, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції від 02.12.2021 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , із посиланням на статтю 328; ч.1,ч.4 статті 344 ЦК України, п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, стверджує, що вона, починаючи з 2008 року і по даний час відкрито, добросовісно та безперервно володіє будинком, який до 2008 року був непридатним до проживання, і який вона фактично повністю відремонтувала. Апелянт вказує, що вона сплачує необхідні податки, комунальні послуги, проводить поточний ремонт, перекрила кришу, переробила коридори, поставила вікна, двері, зробила опалення, підключила електроосвітлення та воду, зробила каналізацію, обробляє земельну діялнку. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскільки відсутні спадкоємці ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , то ОСОБА_1 вважає себе єдиним законним власником спірного майна. Доводи апеляційної скарги вказують, що твердження суду першої інстанції про те, що позивач була обізнана відносно того, що власниками іншої частини будинку, яка є предметом спору, і щодо якої заявлено вимоги даного позову, за життя були ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , жодним чином не спростовує добросовісності позивача, оскільки вказані особи померли, і до даного майна ніяких претензій не висували, спадкова справа після їх смерті не відкривалась. Апелянт звертає увагу, що Козелецька селищна рада визнала вимоги заявленого нею позову, і за даних обставин, у суду першої інстанції були відсутні підстави вимагати додаткові докази добросовісності позивача, і судом першої інстанції не було встановлено, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Доводи апеляційної скарги вказують, що наміри, сподівання, та легітимні очікування позивача були такі, що спірна частина будинку буде належати їй, про що свідчать її подальші дії щодо капітального ремонту будинку, оснащення необхідною технікою, перекриття даху. Апелянт зазначає, що враховуючи те, що ніхто не успадкував спірні частини будинку, це жодним чином не впливає на добросовісність володіння майном позивачем.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Частиною першою статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до положень частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз вказаної норми закону дає підстави для висновку про те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому, необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, при вирішенні спору щодо набувальної давності необхідно встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Відповідно до приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.052019 року у справі №910/17274/17, провадження №12-291гс18, а саме, […] Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Окрім того, за змістом приписів частин першої та третьої статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Приймаючи до уваги вищенаведене, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 02.12.2021 року щодо відсутності підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Оскільки, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції з врахуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини, відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після померлих ОСОБА_10 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , не надавали позивачу ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Встановивши, що позивач була обізнана про те, що власниками спірної частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за життя були ОСОБА_10 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав вважати, що володіння позивачем ОСОБА_1 вказаною частиною будинку є добросовісним, у розумінні статті 344 ЦК України. При цьому, смерть ОСОБА_10 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після їх смерті, не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду: від 26.05.2021 року у справі №214/3083/18, провадження №61-4186св21, від 21.09.2020 року у справі №225/5271/18, провадження №61-16510св19.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що Козелецька селищна рада визнала її позов, і за даних обставин, у суду не було підстав вимагати додаткових доказів її добросовісності, і судом першої інстанції не було встановлено, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 02.12.2021 року, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 02.12.2021 року, судом першої інстанції ухвалено рішення про відмову у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, оскільки відсутні законні підстави для його задоволення. Встановивши на підставі фактичних обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв визнання відповідачем позову.

Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів наявності законних підстав для визнання за нею права власності за набувальною давністю на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 02.12.2021 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують дані правовідносини, та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 02.12.2021 року - необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 08.08.2022 року.

Головуючий: Судді: