Справа № 465/3031/22 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/2492/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 вересня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в червні 2022 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України від 10.01.2022 року №5-ос її звільнено з посади провідного бухгалтера розрахункового відділення фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби) з 13 січня 2022 року, з виплатою компенсації за 14 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за відпрацьований робочий рік з 02 лютого 2018 року до 02 лютого 2019 року, за 24 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за відпрацьований робочий рік з 02 лютого 2019 року до 02 лютого 2020 року, за 24 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за відпрацьований робочий рік з 02 лютого 2020 року до 02 лютого 2021 року, за 22 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки та за 6 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за робочий період пропорційно відпрацьованому часу з 02 лютого 2021 року по 13 січня 2022 року.
Стверджує, що виплату належних їй при звільненні сум у день її звільнення проведено не було, натомість виплати здійснювались частинами впродовж січня-березня, при цьому остаточний розрахунок здійснено 31.03.2022 року шляхом перерахування коштів на її картковий рахунок. Вважає, що з урахуванням того, що згідно з наказом від 10.01.2022 року № 5-ос вона звільнена 13.01.2022 року, а виплату належних їй сум при звільненні (компенсацію невикористаних днів основної та додаткової відпустки) остаточно проведено 31.03.2022 року, тобто з порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, то відповідно до ст. 117 КЗпП України вона набула право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З наведених підстав просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 43 961, 38 грн. та судові витрати.
Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 01 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 43 961,38 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 992,40 грн.
Рішення суду оскаржив ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Апелянт вказує, що фінансування діяльності Державної прикордонної служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, у зв`язку з чим фінансово-економічним відділом військової частини НОМЕР_1 було направлено на адресу Адміністрації Державної прикордонної служби, як головному розпоряднику бюджетних коштів, потребу на загальну суму 4 130 500 грн., проте станом на 14.01.2022 року було отримано фінансування на загальну суму 3 372 800 грн. Стверджує, що якщо б позивачці була здійснена виплата всіх сум при звільненні відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, це призвело б до негативних наслідків, таких як недоплата належних сум іншим працівникам, та потреби значно більшої суми з Державного бюджету України для додаткових виплат. Зазначає, що у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні військова частина НОМЕР_1 переведена на воєнний стан і виконує заходи необхідні для оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, а отже і видатки з державного бюджету України спрямовуються на дані цілі, тому затримка розрахунку при звільненні позивачки відбулась не з вини відповідача, а у зв`язку із вищевказаними обставинами, відтак у відповідача не вбачалось за можливе здійснити виплату у повній сумі швидше 31.03.2022 року. Звертає увагу, що положення ст. 117 КЗпП України передбачають наявність вини відповідача щодо не виплати звільненому працівникові належних сум у строки, зазначені у ст. 116 цього кодексу, однак оскільки вина військової частини НОМЕР_2 відсутня, а тому не підлягають до задоволення й позовні вимоги ОСОБА_2 . Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що остаточний розрахунок з ОСОБА_2 повинен бути проведений в день її звільнення, а саме 13.01.2022 року, оскільки такий було проведено 31.03.2022 року, період затримки розрахунку становить 53 робочих дні, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 з 02.02.2005 року перебувала у трудових відносинах з Військовою частиною НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України.
Наказом №317-ос від 16.09.2021 року ОСОБА_2 призначена на посаду провідного бухгалтера (з дипломом магістра) розрахункового відділення фінансово-економічного відділу.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України № 5-ос від 10 січня 2022 року ОСОБА_2 звільнена з роботи за власним бажанням за ст.38 КЗпП України з 13 січня 2022 року, з виплатою компенсації за 14 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за відпрацьований робочий рік з 02 лютого 2018 року до 02 лютого 2019 року, за 24 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за відпрацьований робочий рік з 02 лютого 2019 року до 02 лютого 2020 року, за 24 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за відпрацьований робочий рік з 02 лютого 2020 року до 02 лютого 2021 року, за 22 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки та за 6 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за робочий період пропорційно відпрацьованому часу з 02 лютого 2021 року по 13 січня 2022 року.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 на обгрунтування позовних вимог вказувала, що виплату належних їй при звільненні сум у день її звільнення проведено не було, натомість виплати здійснювались частинами впродовж січня-березня, при цьому остаточний розрахунок здійснено 31.03.2022 року шляхом перерахування коштів на її картковий рахунок.
Як вбачається з виписки АТ КБ «Приватбанк» від 10.04.2022 року, остаточний розрахунок з ОСОБА_2 було проведено 31.03.2022 року, що відповідачем не заперечується.
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч.3 з ст.. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.115КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Як вбачається із роз`яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117,237-1цьогокодексу.
Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки період затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 14.01.2022 року по 30.03.2022 року (включно) становить 53 робочих дні, враховуючи розмір середньоденної заробітної плати позивача, яка розрахована вірно з огляду на надану відповідачем довідку №130 від 12.05.2022 року, підписану головним бухгалтером та бухгалтером, завірену гербовою печаткою, становить 829,46 грн., а тому з відповідача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати в розмірі 43 961,38 грн. (829,46 грн. х 53 робочі дні).
Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначив суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення, та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого присуджена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Безпідставними є доводи апелянта про те, що якщо б позивачці була здійснена виплата всіх сум при звільненні відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, то це призвело б до негативних наслідків, таких як недоплата належних сум іншим працівникам, та потреби значно більшої суми з Державного бюджету України для додаткових виплат, оскільки відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Твердження апелянта про те, що затримка розрахунку при звільненні позивачки сталася не з вини відповідача, а у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, відтак у відповідача не вбачалось за можливе здійснити виплату у повній сумі швидше 31.03.2022 року, не заслуговують на увагу, оскільки обставини, на які посилається відповідач, настали пізніше, а саме 24.02.2022 року, проте як належні до виплати кошти мали бути їй виплачені позивачці при її звільненні.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 22.12.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк