Справа № 454/1848/20 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/3398/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «Шахта Надія» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Шахта Надія» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПАТ "Шахта"Надія" про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, стягнення середнього заробітку.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 01.06.2001 року він був прийнятий на роботу - Державне відкрите акціонерне товариство «Шахта» Надія» /правонаступник Гір AT «Шахта» Надія»/ на підставі наказу за № 74-к від 01.06.2001 року на посаду юрисконсульта. Відповідно до розпорядження керівництва підприємства 20.03.2020 року, позивача було звільнено з посади за згодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

На час звільнення відповідач мав заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної плати. Ця заборгованість складала за період грудня 2019 року по 20 березня 2020 року.

При звільнені позивача з посади ПрАТ «Шахта» Надія», із ним не було здійснено розрахунок по заробітній платі, що є прямим порушенням Конституції України, КЗпП України. Крім того, оскільки з дня його звільнення відповідач не сплатив йому заробітну плату, тому, відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У зв`язку зі значною затримкою заробітної плати позивач відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві зв`язки, змушений економити на харчах, зазначене негативно впливало на відносини в середині його родини.

Завдана позивачу моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення мого законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням моїх прав, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед знайомих, друзів та родичів.

Тому вважає, що незаконними діями ПрАТ «Шахта» Надія» нанесло позивачу моральну шкоду, яку він оцінював у 15000 грн.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 22 березня 2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Шахта «Надія» () на користь ОСОБА_1 133 742,16 грн. (сто тридцять три тисячі сімсот сорок дві ) грн. 16 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з ПрАТ «Шахта «Надія» на користь ОСОБА_1 3000 грн. моральної шкоди.

Стягнути з ПрАТ «Шахта «Надія» на користь держави 1367 грн. 42 коп. судового збору.

Вказане рішення суду оскаржило ПАТ «Шахта Надія».

Вважають, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Покликаються на те, що середній заробіток за час розрахунку при звільненні в розмірі 133 742, 16 грн. є завищеним і неспівмірним, оскільки заборгованість по заробітній платі перед відповідачем на дату винесення судового рішення була відсутня.

Стверджує, що майновий тягар відповідних виплат унеможливлює виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.

Покликаючись на судову практику касаційної інстанції зазначає, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Окремо зазначає, що позивач не долучив жодних доказів, які б підтверджували що саме наслідком дій відповідача стала втрата нормальних його життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому вважає, що підстави для стягнення моральної шкоди, відсутні.

Більше того, позивач не зазначив, з чого він виходив при оцінці моральної шкоди, не надав жодних доказів чи розрахунків, які б підтверджували розмір моральної шкоди.

Вважає, що наявність моральної шкоди не визначена прямим наслідком несвоєчасної виплати заробітної плати, оскільки застосування принципу презумпції моральної шкоди прямо не випливає з чинного законодавства.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в позові.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення суми, яка не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог місцевий суд виходив з того, що матеріали справи, зокрема довідки № 15/1572 від 12.10.2020 року свідчить, що у ОСОБА_1 була заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 133 742, 16 грн.

Разом з цим, суд зазначив, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності, тому доводи в частині форс-мажорних обставин та відсутності коштів, не може виключати відповідальності відповідача.

В цьому контексті суд першої станції врахував рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року, справа № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд врахував глибину, тривалість, характер моральних страждань позивача, настання у зв`язку з цим негативних змін у його житті, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди складає 3000,00 грн., які підлягають стягненню на його користь з відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Матеріалами справи та судом встановлено, що згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що позивач перебував у трудових відносинах з Державним відкритим акціонерним товариством «Шахта» Надія» /правонаступник ПрАТ «Шахта» Надія»/ з 01.06.2001 року по 20.03.2020 року.

20 березня 2020 року, позивач був звільнений з роботи за згодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України)

З довідки ПрАТ «Шахта «Надія» від 12.10.2020 року за № 15/1572 встановлено, що заборгованість по заробітній платі на день звільнення ОСОБА_1 складає 133 742 грн. 16 коп.

З довідки ПрАТ «Шахта «Надія» від 31 серпня 2020 року за № 15/1396 встановлено, що середньоденний заробіток позивача складає 1 358 грн. 29 коп.

Звертаючись із позовними вимогами у даній справі позивач ОСОБА_1 свої доводи фактично зводить до того, що при звільненні із ним не було проведеного повного розрахунку та заборгованість з виплати заробітної плати становила 133 742 грн. 16 коп., відтак внаслідок затримки виплати заробітної плати йому завдано моральних страждань, які оцінював у 15 000 грн..

Заперечуючи позовні вимоги, а також не погоджуючись з оскаржуваним рішенням сторона відповідача зазначає про відсутність заборгованості перед позивачем, не погоджується із стягнутим розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 133 742, 16 грн., оскільки такий є очевидно не співмірним, також відсутні підстави для стягнення і моральної шкоди через не доведення та неналежне обґрунтування такої.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституція України).

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Заперечуючи позовні вимоги, як підставу для обґрунтування відповідних доводів, сторона відповідача, зокрема зазначає про загальну заборгованість ПрАТ «Шахта Надія» перед працівниками.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що право на працю особи, а також плата за таку, не може бути поставлена в залежність від права чи заборгованості роботодавця перед іншими працівниками, тому відповідні доводи є безпідставними.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч. 2 ст. 116).

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести із звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, які йому належать. У разі невиконання такого обов`язку, наступає передбачена статтею 117 ЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У зазначеній нормі також відсутнє будь-яке посилання на те, що така санкція стосується лише заробітної плати чи іншого нарахування, що входить до системи оплати праці. Така санкція застосовується у випадку невиплати будь-якої належної працівнику суми у день звільнення.

Під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не були виплачені належні йому суми при звільненні у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, прийшов правильного висновку про наявність підстав для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

В свою чергу, відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).

У вказаній постанові, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність спірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Тому, Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Встановивши, що розрахунок з позивачем не проведений у визначений час, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач має нести відповідальність за триваюче правопорушення, передбачене статтею 117 КЗпП України.

Крім цього, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку проведений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, жодних доказів на спростування такого розрахунку сторона відповідача не надала.

В свою чергу, статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зважаючи на те, що в судовому порядку встановлено, що відповідач порушив трудові права позивача, провів розрахунок з позивачем з порушенням вимог закону, чим заподіяв йому моральних страждань, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, розмір такої визначений судом першої інстанції в сумі 3000 грн., відповідає засадам розумності та справедливості та є еквівалентним завданим моральним стражданням.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Шахта Надія» - залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04.04.2022 року

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.