Номер провадження: 22-ц/813/5159/22
Справа № 509/642/20
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є.М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу адвоката Попова Володимира Борисовича, ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2021 року, постановленого під головуванням судді Панасенка Є.М.,повний текст судового рішення складений 25 жовтня 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Балтського районного нотаріального округу Пантілєєва Інна Петрівна, про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив суд:

- визнати недійсним договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладений 03.05.2018 року, р-р №875, серія та номер: ННС 225839, ННС 225840, 1/2 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, індексний номер 40920001 від 03.05.2018 року;

- визнати недійсним договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладений 03.05.2018 року, р-р №876, серія та номер: ННС 225841, ННС 225842, 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0459 га за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:1160 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, індексний номер 40920308 від 03.05.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27.10.2006 року позивач та відповідач - ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який було розірвано 17.02.2015 року. В період шлюбу на грошові кошти, які позичила мати позивача ОСОБА_4 , позивач придбав житловий будинок і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.07.2015 року було стягнуто з ОСОБА_1 2105000,00 грн.

25.08.2015 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження, згідно якого позивача зобов`язано добровільно в 10-денний термін погасити заборгованість.

Позивач повністю погасив борг ОСОБА_5 , так як кошти були взяти у борг позивачем. Відповідачка давала згоду на придбання мною житлового будинку та земельної ділянки.

28.09.2015 року виконавче провадження було закрито.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 серпня 2015 року було визнано право власності за відповідачкою на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (справа № 509/2060/15-ц).

Ухвалою 15 липня 2019 року Овідіопольським районним судом Одеської області заочне рішення від 17.08.2015 року скасовано та призначено повторно до розгляду. Подано зустрічний позов про визнання права власності.

Однак, відповідач ОСОБА_2 03.05.2018 року 1/2 частину вказаного житлового будинку та земельної ділянки подарувала відповідачу ОСОБА_3 . Договір дарування зареєструвала приватний нотаріус Пантелєєва І.П.

Відповідач ОСОБА_2 набула право власності на об`єкти нерухомого майна згідно рішення суду, яке скасовано.

У зв`язку із цим позивач вважає укладені між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договори дарування недійсними з підстав, передбачених ст.ст. 215, 346 ЦК України.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2021 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 лютого 2020 року, а саме скасовано арешт на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Попов В.Б., ОСОБА_1 звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги адвокат Попов В.Б., Волков В.В. зазначають, що суд помилково дійшов до висновку, що ОСОБА_1 на момент ухвалення рішення є власником будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

На цей час в Овідіопольському районному суді Одеської області розглядається цивільна справа №509/2090/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину вказаного майна як майна подружжя, а також зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання вказаного майна на праві особистої власності. Провадження по справі зупинено до розгляду по суті справи рішення якого оскаржує ОСОБА_1 .

Тобто, ОСОБА_1 не є повністю власником будинку та земельної ділянки.

Без скасування реєстрації права власності за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не зможе захищати свої права повністю на будинок та земельну ділянку.

ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 , 1/2 частину спірного майна, як власник згідно рішення суду, яке скасовано.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Учасники справи про призначене судове засідання на 12 жовтня 2022 року були сповіщені належним чином у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 239а-246 т. 1).

Від адвоката Смирнової Л.П., представника ОСОБА_1 до суду надійшла заява про відкладення судового засідання у зв`язку з веденням на території України воєнного стану (а.с. 15-16 т. 2).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Щодо клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає, що в провадженні апеляційного суду перебуває цивільна справа за апеляційною скаргою адвоката Попов В.Б. та ОСОБА_1 , справа призначалась до розгляду неодноразово, однак від адвоката Смирнової Л.П. надходили клопотання про відкладання розгляду справи з посиланням на оголошенням воєнного стану (а.с. 232, 236 т. 1, а.с. 15-16 т. 2).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на ту обставину, що саме по собі посилання на ведення на території України воєнного стану, не є підставою для відкладення розгляду справи, а доказів про неможливість прийняти участь у судовому засіданні, зокрема в режимі відеоконференції, не можуть бути підставою для відкладення розгляду справи на тривалий час.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не були присутні в судовому засіданні.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Кліменко В.П., представника ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 27.10.2006 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який було розірвано 17.02.2015 року, згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції від 17.02.2015 року (а.с. 18).

Згідно договорів купівлі-продажу від 06.07.2010 року (а.с. 19-21, 22) позивач ОСОБА_1 став власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0459 гектарів, кадастровий номер :02:005:1160, а також житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на вказаній земельній ділянці.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 серпня 2015 року (справа № 509/2090/15-ц) було визнано право власності за відповідачем ОСОБА_2 на:

- 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0459 га, кадастровий номер :02:005:1160, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, який в цілому складається з позначених на плані: під літ. «А-2,а,а(1)» - жилого будинку загальною площею 210,2 м2, житловою площею 93 м2, та №1-7 - споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення набрало законної сили 29.09.2015 року.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 82005191 від 07.03.2017 року (а.с. 15-17), 10.02.2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: рішення суду, серія та номер: 509/2090/15-ц, виданий 17.08.2015, видавник: Овідіопольський районний суд Одеської області.

Крім того, згідно вказаної Інформаційної довідки 10.02.2016 року за ОСОБА_2 також зареєстровано право власності на 1/2 земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0459 га, кадастровий номер: :02:005:1160, підстава виникнення права власності: рішення суду, серія та номер: 509/2090/15-ц, виданий 17.08.2015, видавник: Овідіопольський районний суд Одеської області.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 198625985 від 02.02.2020 року (а.с. 12-14), 03.05.2018 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: договір дарування, р-р №875, серія та номер: ННС 225839, ННС 225840, виданий 03.05.2018, видавник: приватний нотаріус Балтського районного нотаріального округу Одеської області Пантілєєва І.П., підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40920001 від 03.05.2018.

Крім того, згідно вказаної Інформаційної довідки 03.05.2018 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/2 земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0459 га, кадастровий номер: :02:005:1160, підстава виникнення права власності: договір дарування, р-р № НОМЕР_2 , серія та номер: ННС 225842, ННС 225843, виданий 03.05.2018, видавник: приватний нотаріус Балтського районного нотаріального округу Одеської області Пантілєєва І.П., підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40920308 від 03.05.2018.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.07.2019 року заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17.08.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності у спільному майні подружжя скасовано (а.с.24-25).

Позивач заперечує дійсність даних договорів дарування, так як право на їх укладання і розпорядження спірними об`єктами нерухомості у дарувальника згодом було скасоване і відповідно до ст. 215 ЦК України просив визнати договори дарування недійсними та скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_3 .

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволені позову про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту, і захист прав особи, яка вважає себе власником майна, в таких відносинах можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є, зокрема, встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. При чому порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову, оскільки оспорені позивачем договори дарування укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому ОСОБА_1 стороною укладених правочинів не був, а тому вимоги позивача про визнання недійсним правочину та скасування з цих підстав державної реєстрації права власності задоволенню не підлягають.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, щосуд помилково дійшов до висновку, що ОСОБА_1 на момент ухвалення рішення є власником будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , так як ОСОБА_1 не є повністю власником будинку та земельної ділянки, а без скасування реєстрації права власності за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не зможе захищати свої права повністю на будинок та земельну ділянку є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи, встановленими обставинами у відповідності до яких судом встановлено, що оспорювані позивачем договори дарування були укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому ОСОБА_1 стороною не був, також ОСОБА_1 не довів, які права чи інтереси позивача порушені в момент вчинення оспорюваних договорів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Попова Володимира Борисовича, ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 14 жовтня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра