Номер провадження: 22-ц/813/2097/22
Справа № 520/9536/18
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними кредитних договорів, розірвання договорів поруки, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Салтан Л.В. 10 грудня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У липні 2018 року позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в якому просили: визнати недійсним кредитний договір № 014/0027/84/37623 від 04 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», як незаконний, що був укладений на підставі обману та зловживання довірою позичальника, з наступною двобічною реституцією; розірвати договір поруки, укладений 04 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», у зв`язку з недійсністю основного кредитного договору; визнати недійсним кредитний договір № 014/0027/82/73539 від 20 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», як незаконний, що був укладений на підставі обману та зловживання довірою позичальника, з наступною двобічною реституцією; розірвати договір поруки від 20 квітня 2007 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , у зв`язку з недійсністю основного кредитного договору (т.1 а.с. 2-6).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посилались на те, що зазначена у кредитному договорі інформація щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені за несплату кредиту, строк стягнення відсотків та пені, та збільшення відсотків банківською установою в однобічному порядку не є чіткою і однозначною, з умов кредитних договорів невідомо, в яких межах може змінюватись відсоткова ставка, на яких умовах і в яких випадках.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було відмовлено (т. 2 а.с. 112-114).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просять рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. (т. 3 а.с. 1).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що справу було розглянуто за відсутності позивачів, докази по справі не зібрані та не досліджені, суд не заслухав пояснення позивача та відповідача.

Сторони про розгляд справи на 18 жовтня 2022 року були сповіщені належним чином.

Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 04 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/0027/84/3762, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 64000 доларів США., а Позичальник отримав кредит і зобов`язався належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та Тарифів Банку. Кредит надавався на строк 120 місяців до 4 жовтня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором, між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір поруки від 04 жовтня 2005 року.

Також, 20 квітня 2007 року було укладено кредитний договір № 014/0027/82/73539 між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 72318 доларів США, а позичальник отримав кредит і зобов`язався належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та Тарифів Банку. Кредит надавався терміном на 120 місяців - до 20 квітня 2012 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним кредитним договором, банком було укладено договір поруки від 20 квітня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано позивачами, Банк виконав свої зобов`язання за договорами кредиту і надав ОСОБА_1 через касу банку 04 жовтня 2005 року грошові кошти в сумі 64000 доларів США, та 20 квітня 2007 року - кошти у сумі 72318 доларів США.

У зв`язку із тим, що відповідачі не виконували свої зобов`язання за кредитними договорами та за договорами поруки, банк звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , солідарно, на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором №014/0027/84/37623 від 04 жовтня 2005 року заборгованість в сумі 153236,98 доларів США, що дорівнювало 1224332,83 грн.; та за кредитним договором № 014/0027/82/73539 від 20 квітня 2007 року заборгованість в сумі 212638,66 доларів США, що дорівнювало 1698940,37 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2012 року у справі №1512/2-1112/11 позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/0027/84/37623 від 04 жовтня 2005 року в сумі 153236,98 доларів США (1224332,83 грн.), та заборгованість за кредитним договором № 014/0027/82/73539 від 20 квітня 2007 року в сумі 212638,66 доларів США (1698940,37 грн.).

Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оскаржили його у апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 серпня 2018 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2012 року у зв`язку із неповажними підставами пропуску строку на апеляційне оскарження рішення.

Таким чином, рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2012 року у справі №1512/2-1112/11 набрало законної сили та 21 травня 2012 року на його виконання були видані виконавчі листи.

На примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. знаходились виконавчі провадження, відкриті 24 квітня 2018 року АСВП №56262984 та АСВП №56262947 із виконання Виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси №2-1112/11 від 21 травня 2012 року.

12 квітня 2021 року відбулись торги з продажу предметів іпотеки - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , та трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Від реалізації заставного нерухомого майна - квартири, що розташовано за адресою: АДРЕСА_3 , відбулось повне погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №014/0027/74/251 від 24 травня 2005 року в загальному розмірі 757662,58 грн., а також кредитної заборгованості згідно виконавчого листа на загальну суму 113111,44 доларів США.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 посилались на те, що зазначена у кредитних договорах№ 014/0027/84/37623 від 04 жовтня 2005 року та № 014/0027/82/73539 від 20 квітня 2007 року інформація щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені за несплату кредиту, строку стягнення відсотків та пені, та збільшення відсотків банківською установою в однобічному порядку, - не є чіткою і однозначною, з умов кредитних договорів невідомо, в яких межах може змінюватись відсоткова ставка, на яких умовах і в яких випадках.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Оскільки позивачу, як фізичній особі, було надано кредит для споживчих цілей, тобто позивач є споживачем фінансової послуги, то колегія суддів доходить до висновку, що при розгляді даних правовідносин необхідно застосовувати Цивільний кодекс України, Закон України «Про захист прав споживачів», Закон України «Про споживче кредитування» та інші нормативно - правові акти, які регулюють вказані правовідносини, що виникли та існують між сторонами.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положення щодо істотних умов кредитного договору встановлені ст.ст.1048-1052,1054 ЦК України. Відповідно до вказаних статей, істотними умовами кредитного договору виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Згідно з ч. 1ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до п.1 ч.1ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб`єкта господарювання, яка не містить положень про такі наслідки як недійсність договору.

Згідно п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», - при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055),статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю.

При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638,1056-1 ЦК).

Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, як передбачено ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів зазначає, що оскільки позивачами не надано належних доказів умисного введення відповідачем їх в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину та доказів самого факту обману, то позов з підстав недотримання та невиконання відповідачем вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» задоволенню не підлягав, з врахуванням того, що спірний правочин вчинений у формі, встановленій законом, укладений у письмовій формі, як передбачено ч. 1 ст. 1055 ЦК України, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник, в свою чергу, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому тривалий час виконував його умови, а тому підстав вважати, що позивачам при укладенні договору не було надано інформацію відповідно до закону, у суду апеляційної інстанції немає.

Крім того, колегія суддів враховує, що позивач не відмовився від одержання кредиту та не відкликав свою згоду на укладення кредитного договору, а навпаки, кредитні кошти отримав та користувався ними, хоча ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» надавала позивачу право відмовитися від договору впродовж 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно з цього договору та сплати процентів за період із дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що оскаржувані договори були укладені у 2005 році, а із позовом про визнання недійсними кредитних договорів та договорів поруки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суду тільки 27 липня 2018 року, тобто, через 18 років після укладення договорів, та лише після того, як ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 липня 2018р. у справі №1512/2-1112/11 було повернуто без розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2012 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про те, що справу було розглянуто за відсутності позивачів, докази по справі не зібрані та не досліджені, суд не заслухав пояснення позивача та відповідача.

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи наявні судові повістки, направлені на адресу позивачів, які містять підписи позивачів, що свідчить про обізнаність останніх про судові засідання, які призначались судом першої інстанції. Крім того, згідно копій довіреностей, які містяться у матеріалах справи, інтереси ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у суді першої інстанції представляла адвокат - Багрій-Шахматова Т.Л.

Також ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у апеляційній скарзі не зазначено, які саме докази, які мають значення для правильного вирішення справи, не зібрані та не досліджені судом першої інстанції.

До апеляційної скарги не надано жодного письмового доказу, який би спростував обґрунтовані висновки суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному судовому рішенні.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 09 листопада 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе