Справа № 308/2360/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судових засідань Бокотей А.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Косаковського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Ужгородської міської ради, третя особа ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Ужгородської міської ради , місцезнаходження: м.Ужгород, пл.Поштова, 3 (далі відповідач), у якій позивач просить суд:

-визнати незаконним та скасування пункту 1.84 рішення №1302 Ужгородської міської ради від 30.10.20118 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 земельною ділянки (кадастровий номер :49:001:0424) площею 0,0974 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та передачі її у власність.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він до 2011 року був власником будинку та частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Частина земельної ділянки знаходилась у його власності, а інша частина - у користуванні. Ці ділянки огороджені кам`яним парканом та мають чіткі межі.

Із сайту Ужгородської міської ради він дізнався про рішення сесії, яким ОСОБА_3 було надано дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 з подальшою передачею її у власність.

Його адвокат звернувся із заявою до Ужгородської міської ради про незаконність передачі земельної ділянки ОСОБА_3 та заперечив проти передачі останньому або іншим особам земельної ділянки за кадастровим номером :49:001:0424 по АДРЕСА_1 , оскільки вказана земельна ділянка знаходиться у його користуванні, а також земельна ділянка була у користуванні його батька, на ній розташоване майно (споруди, кам`яний паркан тощо). Крім того, відповідна ділянка межує із земельною ділянкою, яка знаходиться у приватній власності ОСОБА_4 .

У свою чергу, ОСОБА_4 не погоджувала ОСОБА_3 або іншим особам межі земельної ділянки, як власник суміжної земельної ділянки, так і як користувач земельної ділянки, яку було заплановано проектом рішення сесії №1.85. передати у власність ОСОБА_3 . Однак, Ужгородська міська рада проігнорувала звернення, та 30.10.2018 року на черговій сесії Ужгородської міської ради винесено проект рішення, а саме пункт 1.84. про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки (кадастровий номер :49:001:0424), площею 0,0974 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та передано у власність.

Таким чином, на переконання позивача, Ужгородська міська рада фактично передає у власність іншій особі земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні з його власним майном.

До суду від представника відповідача надійшов відзив, у якому він заперечив проти позову. Відзив обґрунтований тим, що у відповідача не було законодавчо обумовлених підстав для відмови у затвердженні проекта землеустрою земельної ділянки, котра передана третій особі. Також представник відповідача звертає уваги суду на те, що на момент прийняття оскаржуваного рішення у відповідача не було будь-яких відомостей щодо наявності у позивача речового права на земельну ділянку за кадастровис номером :49:001:0424.

До суду від третьої особи надійшли пояснення, у яких вона проти позову заперечила повністю. Пояснення обґрунтовані тим, що погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. У тому випадку, якщо суміжник відмовляється підписати відповідний акт орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію земельної ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акту, а з мотивів відмови.

Отже, навіть у разі відмови від підписання суміжним землекористувачем, права якого не порушено, технічна документація підлягала до затвердження, оскільки будь які судові спори щодо надання дозволу на розробку технічної документації та винесенні меж земельної ділянки в натурі на даний час як у даному провадженні та іншому відсутні.

Також факт відмови від підписання акту погодження меж земельної ділянки має значення у разі розгляду позовних вимог про скасування проекту землеустрою та надання дозволу на розробку технічної документації на земельну ділянку, питання про що у межах даного позову не ставиться.

Враховуючи те, що рішення про надання дозволу на розробку технічної документації та технічна документації на спірну земельну ділянку не скасована то, на переконання третьої особи, в межах цього спору факт непогодження меж земельної ділянки не може братися до уваги.

Крім того, третя особа вказує на те, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження наявності у нього речового права, яке могло би бути порушеним спірним рішенням органу місцевого самоврядування.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник третьої особи проти позову заперечив, просив суд позовні вимоги залишити без задоволення.

У судове засідання відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення.

Ухвалою від 01.03.2019 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 22.08.2019 суд залучив третю особу до участі у справі, а саме - ОСОБА_3 .

Ухвалою від 21.09.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 23.05.2021 суд залишив позовну заяву ОСОБА_2 без розгляду.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.10.2022 ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.05.2022 скасовано з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши пояснення та заперечення учасників процесу, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №227695, виданого в07.07.2009 відділом Держкомзему у м.Ужгороді Закарпатської області позивачу на праві власності належала земельна ділянка за кадастровим номером :49:001:0161 площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

У подальшому позивач подарував вказану земельну ділянку ОСОБА_4 , що підтверджується договором дарування земельної ділянки від 29.04.2011 №71. Відповідно до витягу з державного реєстру правочинів означений договір 29.04.2011 нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Гудковою Н.В.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-018 від 24.09.2018 земельна ділянка за кадастровим номером :49:001:0161 зареєстрована 16.07.2012.

У матеріалах справи наявний витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно №195648814 від 17.07.2018, яким підтверджується право власності позивача на об`єкт незавершеного будівництва, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Зі змісту згаданого витягу слідує те, що підставою виникнення права власності є свідоцтво про право на спадщину від 23.10.2003.

Матеріалами справи підтверджується те. що третя особа є учасником бойових дій у відповідності до свідоцтва № НОМЕР_2 від 15.09.2015.

23.05.2018 третя особа звернулася до відповідача із заявою б/н про надання дозволу на розробку проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, загальною площею 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , з подальшою передачею у власність.

Відповідно до пункту 1.13 рішення відповідача №1152 третій особі надано дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

24.09.2018 третя особа подала заяву, у якій просила затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером :49:001:0424 площею 0,0974 га у власність.

Згідно з пунктом 1.84. рішення відповідача від 30.10.2018 №1302 третій особі затверджено проект землеустрою щодо відведення згаданої земельної ділянки.

Як убачається з витягу з державного земельного кадастру про земельну датою державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером :49:001:0424 значиться 19.09.2018.

У графі «форма власності» відповідного витягу вказано про відсутність відомостей стосовно зареєстрованого права інших осіб в Державному земельному кадастрі.

Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки кадастровий номер :49:001:0424 відповідна земельна ділянка та земельна ділянка за кадастровим номером :49:001:0161 є суміжними.

Суд з`ясував, що в акті прийому-передачі межових знаків на зберігання, у відповідності до якого здійснювалося погодження в натурі меж земельної ділянки за кадастровим номером :49:001:0424, навпроти імені ОСОБА_4 як суміжного землевласника міститься проставлений підпис.

Матеріалами справи підтверджується факт звернення представника позивача до відповідача із заявою від 08.10.2018 б/н, у якій він просив орган місцевого самоврядування зняти з голосування проект рішення сесії №1.85. про затвердження проекту землеустрою щодо відведення гр. ОСОБА_3 земельної ділянки кадастровий номер :49:001:0424) по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування поданої заяви представником позивача вказано про те, що передання земельної ділянки ОСОБА_3 , з-поміж іншого, порушує речові права інших осіб.

Відповідач листом від 15.11.2018 №3040103-17 повідомив представника позивача про те, що рішенням відповідача від 30.10.2018 №1302 затверджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, у тому числі третій особі.

Позивач, виходячи з наявності підстав для скасування пункту 1.84 рішення №1302 Ужгородської міської ради від 30.10.20118 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 земельною ділянки (кадастровий номер :49:001:0424) площею 0,0974 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та передачі її у власність, звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив із наступного.

Суд встановив, що третя особа зверталася до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекта землеустрою із заявою від 23.05.2018, тобто у період дії редакції ЗК України від 01.04.2018. У зв`язку з цим, на переконання суду, приписи згаданого нормативного акту в означеній редакції є релевантними для аналізу порядку відведення земельної ділянки на користь особи. При цьому суд звертає увагу також і на те, що вказана редакція ЗК України діяла також і на момент звернення третьої особи із заявою б/н від 24.09.2018 про затвердження проекту землеустрою.

Частиною 2 статті 116 ЗК України в ред. від 01.04.2018 було визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (підпункт «в» частини 3 статті 116 ЗК України в ред. від 01.04.2018).

Питання щодо норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам унормовувалося приписами статті 121 ЗК України в аналізованій редакції. За змістом підпункту «г» частини 1 названої норми громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Згідно з частиною 1 статті 118 ЗК України в ред. від 01.04.2018 громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

У свою чергу, за правилами частини 1 статті 122 ЗК України в ред. від 01.04.2018 сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Таким чином, відповідач є уповноваженим суб`єктом, який за заявами громадян управі забезпечувати передачу земельних ділянок у власність останнім з метою, серед іншого, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Частиною 7 статті 118 ЗК України в ред. від 01.04.2018 передбачено те, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, цитований припис земельного законодавства детермінував вичерпний перелік обставин, з якими законодавець пов`язував допустимість відмови у наданні дозволу на розробку проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому жодною нормою земельного законодавства не встановлено можливості суб`єкта владних повноважень відступати від аналізованих положень з огляду на їх імперативний характер.

Резюмуючи, суд вказує на те, що у відповідності до положень частини 8 статті 118 ЗК України в ред. від 01.04.2018 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина 9 статті 118 ЗК України в ред. від 01.04.2018).

Підсумовуючи викладене, суд звертає увагу на те, що на момент звернення третьої особи до відповідача із заявою від 23.05.2018 порядок відведення земельної ділянки передбачав необхідність проходження наступних етапів: (1)подання заяви; (2)отримання дозволу на розробку землеустрою; (3)розроблення проекту землеустрою; (4)погодження виготовленого проекту землеустрою; (5)затвердження погодженого проекту землеустрою.

У свою чергу, аналіз положень статті 186-1 ЗК України в досліджуваній редакції дозволяє стверджувати про те, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України у відповідній редакції, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду від 27.10.2020 по справі №480/313/19.

У вимірі обставин справи позивач жодним чином не оспорює та не заперечує правильність процедури відведення на користь третьої особи земельної ділянки за кадастровим номером :49:001:0424. Натомість доводи позивача зводяться до того, що оскаржуваним рішенням порушено його право на землю.

Позивач стверджує, що спірна земельна ділянка перебувала у його користуванні та у користуванні його батька, однак з наданого витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-018 від 19.09.2018, не вбачається наявність будь-яких відомостей про те, що відповідна земельна ділянка належить певній особі. Протилежного позивачем не доведено.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, тягар доказування наявності у позивача речового права, яке на його переконання є порушеним, покладається на позивача.

У свою чергу, позивачем на підтвердження вказаних обставин не надано жодних доказів.

Суд наголошує на тому, що право на судовий захист не є абсолютним. Із наведеного, зокрема, слідує те, що захистити можна виключно порушене право.

Суд також критично оцінює доводи позивача про те, що підпис ОСОБА_4 , проставлений в акті про погодження меж земельної ділянки за кадастровим номером :49:001:0161, є підробленим, позаяк наведені твердження ґрунтуються виключно на припущеннях позивача.

Так, позивачем з цього приводу не надано жодного вироку, ухваленого в межах кримінального провадження. Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які висновки експертів, які б могли спростувати автентичність підпису ОСОБА_4 у відповідному акті. За таких обставин аргументи третьої особи стосовно правової природи процедури погодження меж земельної ділянки не потребують детального аналізу.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Підсумовуючи викладене, суд доходить до переконання про те, що позивач належним чином не обґрунтував існування обставин, на які він покликається як на підставу позову, а тому позовні вимоги слід залишити без задоволення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Й. Данко