Справа № 357/4745/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого Кошель Б. І.

при секретарі Нізова А. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 6 скаргу Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука Андрія Анатолійовича, боржник: ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

АТ «ПроКредит Банк» звернулось до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вказаною скаргою посилаючись на те, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука Андрія Анатолійовича перебуває виконавче провадження №66903399 з примусового виконання виконавчого листа №357/4745/16-ц 2/357/86/18, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 15.04.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ПроКредит Банк» заборгованості за рамковою угодою від 28.11.2013 року в розмірі 421 423,85 грн. та судових витрат в розмірі 7 871,70 грн. Згідно з договором іпотеки від 28.11.2013 року, ОСОБА_1 передала в іпотеку АТ «ПроКредит Банк» на умовах, визначених договором, предмет іпотеки, а саме квартиру в житловому будинку, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 70,9 кв.м., житловою площею 45,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Заявник зазначає, що в ході виконавчого провадження приватним виконавцем здійснювалися заходи щодо реалізації вказаної квартири, проте, 19.10.2021 року на адресу банку надійшло повідомлення приватного виконавця про неможливість її реалізації в рамках виконавчого провадження, оскільки у квартирі зареєстровані двоє неповнолітніх дітей. Скаржник зауважує, що дії з реєстрації місця проживання дітей ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , були вчинені після укладення договору іпотеки та без згоди іпотекодержателя - АТ «ПроКредит Банк». Зазначає, що станом на 22.02.2022 року документи до ДП «Сетам» з метою реалізації нерухомого майна, що є предметом іпотеки та належить боржнику ОСОБА_1 - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , приватним виконавцем Сидорчуком А.А. не передані. З цього приводу стягувач неодноразово звертався телефоном до приватного виконавця, однак заходи щодо реалізації предмета іпотеки останнім не здійснюються. У зв`язку з наведеним, скаржник просить суд зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука А.А. вчинити необхідні дії для реалізації нерухомого майна боржника у виконавчому провадженні №66903399 та передати документи до ДП «Сетам» з метою реалізації нерухомого майна боржниці ОСОБА_1 - квартири в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В судове засідання учасники справи не з`явились, про час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Повно та всебічно дослідивши матеріали скарги, з`ясувавши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно вимог ч.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука Андрія Анатолійовича від 21.09.2021 року відкрито виконавче провадження №66903399 про примусове виконання виконавчого листа №357/4745/16-ц 2/357/86/18, виданого 15.04.2019 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованість за рамковою угодою від 28 листопада 2013 року в розмірі 421 423,85 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 178 540 грн. 02 коп., по процентам: 54 084 грн. 30 коп., процентам за неправомірне користування кредитом: 11 598 грн. 45 коп., пені: 177 201 грн. 08 коп. та з кожного по 7 871,70 грн. судових витрат.

21.09.2021 приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна (коштів) боржника.

В ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Сидорчуком Андрієм Анатолійовичем встановлено, що за адресою місцезнаходження предмету іпотеки: АДРЕСА_1 , з зареєстрованими значаться двоє неповнолітніх дітей.

19.10.2021 на адресу стягувача направлено лист-повідомлення приватного виконавця Сидорчука А.А. № 15683, яким повідомлено заявнику що згідно відповіді Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради за вх. №4465 від 28.09.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , з зареєстрованими значаться двоє неповнолітніх дітей.

Скаржник вважає, що вказаним повідомленням приватний виконавець інформує про неможливість примусової реалізації предмета іпотеки в рамках виконавчого провадження.

Зі змісту скарги вбачається, що АТ «ПроКредит Банк» вважає неправомірною бездіяльність приватного виконавця Сидорчука А.А. у передачі на реалізацію іпотечного майна (квартири за адресою: АДРЕСА_1 ) в рамках виконавчого провадження № 66903399, у зв`язку з чим просить суд зобов`язати приватного виконавця провести всі необхідні заходи щодо примусової реалізації іпотечного майна без згоди органу опіки та піклування.

Статтею 447 ЦПК України,визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У пункті 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що виходячи зі змісту статті 387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Статтею 56 Закону передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Дана норма Конституції України кореспондується зі ст.321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей.

Відповідно до п. 7 ч. 5 ст. 177 СК України органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

Відповідно до п. 28 Розділу VIII Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012року №512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувану з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

У п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб`єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Суд не має права зобов`язувати державного виконавця чи іншу посадову особу державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із Законом « Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом «Про виконавче провадження» можуть суперечити законодавству України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням, у тому числі, таких засад, як верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження.

Обґрунтовуючи підстави для звернення до суду представник стягувача зазначив, що діти були зареєстровані в іпотечній квартирі без згоди банку, як іпотекодержателя, після укладення договору, що суперечить його умовам.

Виходячи з цього, стягувач вважає дії іпотекодавця по реєстрації дітей в спірній квартирі незаконними, а реєстрацію такою, що не є перешкодою для звернення стягнення на квартиру, як предмет іпотеки.

У пункті 9 ч.3 ст.129 Конституції України зазначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки регулюється ст.ст. 33, 39, 41 Закону України « Про іпотеку».

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 02 жовтня 2019 року в справі № 754/15589/14-ц / провадження № 61-3066св19 / попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається у разі саме звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, оскільки такі дії є кінцевою стадією виконання рішення суду.

Верховний Суд зазначає, що така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки).

Таким чином, при примусовому виконанні рішення суду шляхом накладення арешту та реалізації арештованого майна, а саме іншого рішення суду, ніж звернення стягнення на предмет іпотеки, згода органу опіки та піклування є обов`язковою. У випадку ж виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки згода органу опіки та піклування є не обов`язковою.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 755/10564/18 (провадження № 61-11256св19) Верховний Суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій про протиправність дій приватного виконавця щодо подання заявки на реалізацію арештованого майна, право користування у якому має неповнолітня дитина, без отримання дозволу від органу опіки та піклування або відповідного рішення суду на передачу такого спірного майна на реалізацію.

Матеріали справи не містять відомостей про наявність відповідного судового рішення про передачу спірного майна на реалізацію, право користування у якому мають неповнолітні діти.

Відтак, враховуючи вимоги Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду.

Положеннями ст. 451 ЦПК України реламентовано, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги .

На підставі наведеного, керуючись статтями 18,50,51,61,74 Закону України «Про виконавче провадження»,статтями 447-453 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СуддяБ. І. Кошель