Номер провадження 2/754/110/22
Справа №754/8840/18
РІШЕННЯ

Іменем України

30 листопада 2022 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання: Довгань Г.А.

розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: державний реєстратор Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Попова Олександра Валеріївна, ОСОБА_2 , про визнання дій протиправними, заборону вчиняти певні дії та стягнення коштів на відшкодування шкоди, заподіяної діями, направленими на реєстрацію права власності

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» треті особи: Державний реєстратор Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попова Олександра Валеріївна, ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, заборону вчиняти певні дії та стягнення коштів на відшкодування шкоди, заподіяної діями, направленими на реєстрацію права власності. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 014-511-КП від 06.02.2008 укладеним з Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та чоловіком позивача ОСОБА_2 було отримано кредит на поточні потреби в розмірі 119 000,00 доларів США. В забезпечення виконання кредитного договору між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки № 014-511-ЗП від 06.02.2008, за яким, в іпотеку було передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Зазначену квартиру позивач разом з чоловіком придбали 01.06.2006 за договором купівлі -продажу. 30.05.2018 представники ПАТ «Укрсоцбанка» (відповідача) за участю представників ТОВ «Укрборг» намагалися заволодіти даною спірною квартирою, в якій проживає та зареєстрована позивачка з повнолітньою та неповнолітньою дітьми з 24.01.2013. Свої дії, представники відповідача мотивували тим, що 03.05.2018 державний реєстратор Попова О.В. з КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області, прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером: 40905734 від 03.05.2018, за новим власником - ПАТ «Укрсоцбанк». На підставі Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.05.2018, позивач дійсно дізналася, що 03.05.2018 право власносіт на її квартиру було зареєстровано за новим власником - ПАТ «Укрсоцбанк». Не погодившись з даним прийнятим рішенням позивач подала скаргу. 18.06.2018 за наказом Міністерства юстиції України № 1860/5 було скасовано вказане рішення № 40905734 від 03.05.2018 державного реєстратора Попової О.В. про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру. В зв`язку з цим, позивач вважає, що повне відновлення законних прав та інтересів неможливе без заборони вчинення відповідачем дій, направлених на реєстрацію за собою права власності на квартиру за валютним кредитом, що не відповідає (суперечить) вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Можна дійти висновку, що хоч Наказом Міністерства юстиції України № 1860/5 від 18.06.2018 (суб`єктом владних повноважень) оскаржуванні порушення і були виправлені, але наявні підстави вважати, що повне відновлення позивача законних прав та інтересів неможливе без заборони вчинення відповідачем дій, направлених на реєстрацію за собою права власності на квартиру за валютним кредитом. Дане рішення не дасть відповідачу після усунення формальних підстав скасування рішення державного виконавця міністерством, знову перереєструвати квартиру позивача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» будь-яким іншим державним реєстратором. Згідно до п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії Заакону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майн, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає, як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. - загальна площа такого нерухомого майна не перевищує 140 кв. м. для квартири. Застосування банком (відповідачем) звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (ст. ст. 35, 37 ст. 5 Закону України «Про іпотеку»), а саме, державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, за банком, є примусовим стягненням (і не може відбуватися без згоди власника (позивача)).

На підставі викладеного просила задовільнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 12.07.2018 р. у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 13.07.2018 року частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, накладено арешт на нерухоме майно - квартиру за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

07.11.2018 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача в якому вказує, що з позовними вимогами не згодні, вважає позов необгрунтованим, таким, що суперечить нормам діючого законодавства та не підлягає задоволенню з наступних підстав, а саме: так 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови що: - таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. - загальна площа такого нерухомого майна не перевищує 140 кв. м. для квартири. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2 частини першої ст. 263 ЦК України). Отже мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільнення від його виконання. Тому установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати) без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави). Згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші Закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки даний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Дана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі № 6-1309цс15. В будь-якому випадку, вважають, що норми вказаного закону не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог з огляду на наступне: Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Порядок примусового виконання рішень визначений Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Ст. 17 даного Закону не віднесено договір іпотеки або відповідне іпотечне застереження до переліку виконавчих документів, на підставі яких здійснюються примусове виконання рішень. В той же час, ані державного реєстратора, ані ПАТ «Укрсоцбанк» законом не віднесено до органу або посадової особи, що здійснює примусове стягнення. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону: у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. За змістом положень ст. 36 Закону України «Про іпотеку» відповідне застереження в іпотечному договорі вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до договору іпотеки (п.п. 2.4.3, 3.1, 4.2, 4.5.3) у разі порушення Іпотекодавцем умов Кредитного договору Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Договір іпотеки підписаний позивачем. Той факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про наявність згоди (в тому числі іпотекодавця) на те, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання Іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя в один чи інший спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом України «Про іпотеку». Позивачем не надано доказів оскарження Договору іпотеки повністю або ж у частині застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір іпотеки був укладений позивачем добровільно та без жодного примусу щодо вибору контрагента і визначення умов договору, про що свідчить відсутність жодного рішення суду про скасування зазначеного договору як в цілому, так і в частині.

27.02.2020 на адресу суду надійшло клопотання про заміну первісного відповідача на його процесуального правонаступника з ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк».

28.02.2020 Деснянський районний суд м. Києва протокольною ухвалою задовольнив клопотання позивача про заміну первісного відповідача. Замінив первісного відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника «АТ «Альфа-Банк».

В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, в той же час надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просили їх задовольнити.

Представник Відповідача в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомленні належним чином, причин неявки суд не повідомили.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені судом належним чином, з заявами про неможливість розгляду справи за відсутність представників не зверталися.

В судовому засіданні в якості свідків було заслухано, а саме:

Свідок ОСОБА_2 чоловік позивача, який вказав, що після перереєстрації банком права власності на квартиру, дружина (позивач) стала нервовою, чуть не розлучилися, майже не спілкуються (дружина звинувачує чоловіка за те що взяв кредит). З дітьми також погіршилися стосунки. Отримав кредит у банку десь 100 чи 120 тис. доларів США, повернув не всі, залишок залишилось - 60 000 тис. доларів США. Останній платіж вчинив в 2011 чи 2012 році. Всім стало краще після скасування реєстрації Міністерством юстиції. На даний час йдуть судові процеси за їхніми позовами і за цього погіршується здоров`я.

Свідок ОСОБА_4 брат чоловіка позивача, який вказав, що позивач, жінка брата, працює разом з ним, спілкуються тісно, зміни в психоемоційному стані замітні, з братом майже розлучилися. На роботі позивач з своїм чоловіком постійно сваряться в усьому звинувачує брата. У позивача був нервовий зрив з госпіталізацією. У позивача також погіршилися відносини з дітьми, старша донька виїхала за кордон через це. З банку постійно дзвонять на роботу, йому також дзвонять постійно.

Свідок ОСОБА_5 батько чоловіка позивача, вказав, що відносини невістки та його сина були нормальні, в кінці 2018 у них з сином виникли розлади, нам всім почали дзвонити, казали, що сина ОСОБА_2 , чоловіка позивача виселять, жінка почала погано спати , син казав, що їх це не стосується, щоб не переймалися. Як сваряться позивач та його син не бачив, але вони жили окремо, майже розвелись. Син не казав через, що у них напружені стосунки. До 2018 року у сина та невістки сварок не було. Спілкуються з невісткою дуже рідко.

Дослідивши матеріали цивільної справи заслухавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 014-511-КП від 06.02.2008 укладеним з Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та чоловіком позивача ОСОБА_2 було отримано кредит на поточні потреби в розмірі 119 000,00 доларів США. В забезпечення виконання кредитного договору між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки № 014-511-ЗП від 06.02.2008, за яким, в іпотеку було передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Зазначену квартиру позивач разом з чоловіком придбали 01.06.2006 за договором купівлі -продажу. 30.05.2018 представники ПАТ «Укрсоцбанка» (відповідача) за участю представників ТОВ «Укрборг» намагалися заволодіти даною спірною квартирою, в якій проживає та зареєстрована позивачка з повнолітньою та неповнолітньою дітьми з 24.01.2013. Свої дії, представники відповідача мотивували тим, що 03.05.2018 державний реєстратор Попова О.В. з КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області, прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером: 40905734 від 03.05.2018, за новим власником - ПАТ «Укрсоцбанк». На підставі Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.05.2018, позивач дійсно дізналася, що 03.05.2018 право власносіт на її квартиру було зареєстровано за новим власником - ПАТ «Укрсоцбанк». Не погодившись з даним прийнятим рішенням позивач подала скаргу. 18.06.2018 за наказом Міністерства юстиції України № 1860/5 було скасовано вказане рішення № 40905734 від 03.05.2018 державного реєстратора Попової О.В. про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру. Застосування банком (відповідачем) звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (ст. ст. 35, 37 ст. 5 Закону України «Про іпотеку»), а саме, державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, за банком, є примусовим стягненням (і не може відбуватися без згоди власника (позивача)).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України надано кожній особі право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Статею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. ч. 1, 2).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як вбачається зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В статті 16 ЦК України одним зі способом захисту прав передбачено відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно зі ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ч.ч.1,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму ВССУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15,16, 386, 391 Цивільного кодексу України гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Як встановлено судом, відповідачі набули право користування спірним жилим приміщенням у зв`язку з укладанням договору купівлі-продажу, який суд визнав недійсним.

У відповідності до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ст.ст. 2, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, скасуванню підлягає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке було прийнято у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу, який порушував вимоги закону.

Верховний Суд України здійснюючи аналіз норм ст. 16 ЦК України роз`яснив, що у разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру (ч. 2 ст. 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. Звідси до задоволення підлягають і позовні вимоги про скасування свідоцтва про державну реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачами.

Вказаних позицій дотримується й Верховний суд у Постановах: по справі № 641/2529/19 від 18 лютого 2019 року, по справі № 761/9171/15-ц від 16 травня 2018 року, по справі № 369/7613/16-ц від 18 квітня 2018 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Згідно з положеннями ч. 5 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобовязаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Окрім того, частиною 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор встановлює, зокрема, наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин повязує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Так позивач, звертаючись до суду із позовними вимогами щодо визнання дій ПАТ «Укрсоцбанк» направлених на реєстрацію за собою права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також, про заборону відповідачу вчиняти дії направлені на реєстрацію за собою права власності на вказане майно обрала неефективний спосіб захисту своїх прав, враховуючи, що реєстрацію права власності проводить державний реєстратор, який перевіряє наявність факту виконання (невиконання) умов правочину з якими закон та/або відповідний правочин повязує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації та саме за її скаргою на рішення державного реєстратора було скасовано державну реєстрацію права власності на спірне майно.

А тому суд вважає такі позовні вимоги позивача не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди заподіяної ПАТ «Укрсоцбанк» діями направленими на реєстрацію за собою права власності на квартиру АДРЕСА_1 суд виходить з наступного.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній і чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п.3).

Згідно з п. п. 4, 5, 9 зазначеної постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи зміст вищевказаних норм ЦК України у цьому виді деліктних зобов`язань необхідно довести як наявність шкоди так і її заподіяння, причинний зв`язок внаслідок протиправного рішення дії або бездіяльності конкретно визначеної особи.

Зокрема, із матеріалів справи вбачається, що позивач просить визнати неправомірними дії та стягнути на її користь з відповідача, завдану неправомірним рішенням про реєстрацію права власності за собою на нерухоме майно, яке позивач добровільно, шляхом передання в іпотеку відповідачу в забезпечення виконання вимог кредитного договору її чоловіком.

Про постановлення судових рішень щодо визнання недійсними договорів про надання відновлювальної кредитної лінії або іпотечного договору сторонами по справі протягом розгляду справи не повідомлялось.

Крім того, позивач при розгляді даної справи не надала доказів того, що їй завдано моральної шкоди співробітниками банківської установи, а також доказів того, що їх діяння були протиправними внаслідок неналежного виконання покладених на них обов`язків.

Виходячи з приписів ст. ст. 23,1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що вона зазнала душевних страждань та переживань через неправомірне рішення відповідача, що вплинуло на її моральний стан і призвело до порушення звичного способу життя через стрес, а також порушення своїх законних прав.

Однак, такі доводи позивача суд вважає необґрунтованими, оскільки нею не надано суду достовірних та достатніх доказів з приводу порушення її прав саме визначеним нею відповідачем.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч означеній нормі позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спричинення їй моральної шкоди, а так само й моральних або фізичних страждань у зв`язку з рішенням відповідача, не обґрунтувала з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір такої шкоди, та чим це підтверджується, не підтвердила наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і рішенням відповідача, а також вини останнього в її заподіянні.

Варто зазначити, що деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинна довести і протиправність поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

При цьому, зважаючи на характер спору, позивач не звільнена від обов`язку доведення позовних вимог про стягнення суми на відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України у співвідношенні з вимогами ст. ст. 12,81 ЦПК України, позивач мала б довести: наявність моральної шкоди; наявність неправомірних рішень, дій чи бездіяльності відповідача; наявність причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, діями чи бездіяльністю відповідача та завданою позивачу моральною шкодою, а також наявність вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди у визначеному нею розмірі.

Проте позивачем не наведено чітких та конкретних підстав на відшкодування моральної шкоди в розмірі заявлених позовних вимог, наявності причинно-наслідкового зв`язку між вказаними діями і завданою моральною шкодою, а також вини відповідача у заподіянні позивачці моральної шкоди.

У поданій позовній заяві лише задекларовано і перераховано ті фактори, в яких, як вважає позивач, виражається завдана їй моральна шкода, однак не вказує чим саме підтверджується факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме відповідачем.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, позивачем не надано суду належних доказів дійсного спричинення відповідачем моральної шкоди і причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням стану здоров`я та морального стану позивача за наведеними вище критеріями їх оцінки.

Судом не встановлено наявності вини відповідача в тривалій нервовій напрузі, порушенні звичного способу життя та психічного стану позивача, що безпосередньо призвели до моральних страждань, втрат немайнового характеру та посилили душевні страждання, про які вона зазначає у позові.

Також позивачем не доведено такого розміру моральної шкоди, що вона оцінила у грошовому виразі, які б вказували на необхідність відшкодування шкоди та визначення судом відповідної компенсації.

Аналізуючи зазначені обставини, суд вважає, що протягом судового розгляду позивач не довела обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, та не надала належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання їй моральної шкоди саме з вини відповідача.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, а також представлених суду доказів, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 16, 356, 358, 365 1167 Цивільного кодексу України, . ст.ст. 76- 81, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: державний реєстратор Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Попова Олександра Валеріївна, ОСОБА_2 , про визнання дій протиправними, заборону вчиняти певні дії та стягнення коштів на відшкодування шкоди, заподіяної діями, направленими на реєстрацію права власності - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення підписано 21.12.2022 року.

Суддя: Н.Г.Таран