ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/838/22 Справа № 171/615/20 Суддя у 1-й інстанції - Семенова Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 171/615/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна, в особі Державної казначейської служби України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Держави України, в особі Державної казначейської служби України, на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2021 року, яке ухвалено суддею Семеновою Н.М. у місті Апостолове Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 червня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди.

Позовна заява обґрунтована тим, що відносно ОСОБА_1 Апостолівським СВ РВ УМВС було порушено справу за ч.1 ст. 194, ч. 3 ст. 83 КК України в редакції 1960 року, ч. 1 ст. 307, ч. 3 ст. 185 КК України (в ред. 2001 року). Під час досудового та судового слідства позивачка на період досудового розслідування була відсторонена від займаної посади медичної сестри.

Постановою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 15.06.2006 року провадження по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 в здійсненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч.1 ст. 307, ч. 3 ст. 296 КК України, в редакції 2001 року, було припинено в зв`язку з відмовою прокурора підтримувати державне обвинувачення.

Позивачка вказує, що в зв`язку з незаконним, безпідставним перебуванням під слідством та під час судового розгляду її справи, вона зазнала значних моральних страждань, зумовлених постійним стресом і страхом, а також порушенням її основних прав та свобод, через нелюдське поводження, поводження що принизило її честь та гідність, та честь і гідність її родини.

Просила стягнути на її користь за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку 5 000 000,00 грн. моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності у розмірі 500000,00 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач Державна казначейська служба України просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при вирішенні спору щодо бездіяльності органу державної влади, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у справі, а якщо шкода відшкодовується Державою, то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути, як відповідача, відповідний орган Державного казначейства України.

На думку представника Державної казначейської служби України, суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мала би надати позивачка для підтвердження заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Крім того, зазначає, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є недоведеним, необґрунтованим та не відповідає засадам виваженості та справедливості.

Також, зазначає, що у резолютивній частині рішення суду не повинні міститись відомості про орган, через який грошові кошти мають перераховуватись.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Лантуха О.О., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що наказом від 14.06.2004 року № 178-К позивачку ОСОБА_1 було поновлено на посаді медичної сестри кабінету профілактики поліклініки з 14 червня 2004 року, на 0,5 ставки, згідно з рішенням суду (а.с. 11).

Згідно наказу № 239-к від 22.07.2004 року медичну сестру ОСОБА_1 переведено на 1 ставку посади медсестри кабінету профілактики поліклініки з 19 липня 2004 року (а.с. 12).

Згідно відповіді КП «АЦРЛ» ДОР» від 26 лютого 2020 року № 349, ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні в гінекологічному відділенні з 22 жовтня 2002 року по 12 листопада 2002 року. ОСОБА_1 була госпіталізована з СІЗО ДПІСІ по медичним показникам (а.с. 13).

Згідно постанови Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2006 року провадження по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів передбачених ч.1 ст. 194, ч. 3 ст. 83 КК України, в редакції 1960 року, ч. 1 ст. 307, ч. 3 ст. 185 КК України, в редакції 2001 року, припинено в зв`язку з відмовою прокурора підтримувати державне обвинувачення (а.с. 14,15).

Згідно листа Апостолівського районного суду Дніпропетровської області за вих. №01-04/33/2020 від 23.03.2020 року встановлено, що кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 знищена за закінченням терміну зберігання (а.с. 21).

З дослідженої в судовому засіданні медичної карти позивачки ОСОБА_1 № 4095, встановлено що медична карта містить акт від жовтня 2002 року, складений начальником конвою та черговим лікарем, в.о. заст. СІЗО ДПІСІ, ОСОБА_1 по медичним показникам потребує лікування в спеціалізованому медичному відділенні до повного одужання. Медична карта містить відомості про госпіталізацію позивачки 22.10.2002 року о 19-00 до Апостолівської Центральної Районної лікарні .

Згідно Договору дарування житлового будинку від 27.08.2003 року, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 будинок, розташований в АДРЕСА_1 . (а.с 19).

Згідно довідки від № 1148/01-10, ОСОБА_4 було поставлено діагноз психічні розлади (а.с. 20).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, виходив із того, що остання перебувала під слідством, однак в подальшому було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора підтримувати державне обвинувачення. Внаслідок незаконного перебування під слідством, нормальний уклад життя позивачки був порушений, тому на її користь підлягає стягненню моральна шкода, визначена відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Разом з тим, зважаючи на те, що матеріали кримінальної справи відносно ОСОБА_1 знищені за закінченням терміну зберігання, що унеможливлює суд зробити обрахунок строку перебування ОСОБА_5 під слідством та судом, водночас враховуючи доведений факт заподіяння такої шкоди, а також принцип справедливості, розумності суд дійшов висновку про стягнення на користь позивачки в рахунок відшкодування моральної шкоди суми в розмірі 500 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ураховуючи викладене, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивачка незаконно перебувала під слідством та судом, що є підставою для відшкодування на її користь моральної шкоди.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, згідно з ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», проводиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Отже, гранична нижня межа відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначається судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

При цьому, законодавець не визначив граничну верхню межу відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у Постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом, постановою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2006 року провадження по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 194, ч. 3 ст. 83 КК України, в редакції 1960 року, ч. 1 ст. 307, ч. 3 ст. 185 КК України, в редакції 2001 року, припинено в зв`язку з відмовою прокурора підтримувати державне обвинувачення (а.с. 14,15).

Згідно листа Апостолівського районного суду Дніпропетровської області за вих. №01-04/33/2020 від 23.03.2020 року встановлено, що кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 знищена за закінченням терміну зберігання (а.с. 21), тобто встановлення точної дати, з якої ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом є неможливим.

Разом з тим, постановою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2006 року встановлено, що ОСОБА_1 звинувачувалася органом досудового розслідування у вчинені у 1998 році, у лютому 1999 року, у березні-квітні 2000 року, у червні та вересні 2002 року протиправних діянь, кримінальна відповідальність за які передбачена ч.1 ст. 194, ч. 3 ст. 83 КК України, в редакції 1960 року, ч. 1 ст. 307, ч. 3 ст. 185 КК України, в редакції 2001 року.

22 жовтня 2002 року ОСОБА_1 була госпіталізована з СІЗО ДПІСІ по медичним показникам до КП «АЦРЛ» ДОР» та перебувала на стаціонарному лікуванні в гінекологічному відділенні з 22 жовтня 2002 року по 12 листопада 2002 року (а.с. 13).

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що у жовтні 2002 року ОСОБА_1 утримувалася під вартою, та звинувачувалася органом досудового розслідування у вчиненні різних за кваліфікаційними ознаками злочинів, починаючи з 1998 року, й кримінальне провадження щодо неї завершено лише у червні 2006 року.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції визначений розмір компенсації моральної шкоди 500 000,00 грн. з урахуванням вимог розумності, справедливості та враховано усі обставини справи, тривалість моральних страждань позивачки, їх глибина, із урахуванням роз`яснення Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Доводи апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби України про те, що суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мала би надати позивачка для підтвердження заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат майнового характеру спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається завдання позивачці моральних страждань у вигляді душевних переживань, втраті авторитету, в необхідності доводити свою невинуватість. Перебування під слідством, у тому числі тримання під вартою із подальшою госпіталізацією, призвело до порушення життєвого ритму, погіршення відносин з оточуючими, обмеження у пересуванні в межах та поза межами України. В зв`язку з безпідставним перебуванням під слідством вона не могла налаштувати звичайний для себе ритм життя.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що перебування позивачки під слідством та судом мали негативні наслідки і пов`язані з цим душевні та моральні страждання і переживання.

На думку колегії суддів, зазначений розмір відшкодування повною мірою відповідає обсягу моральних страждань, завданих позивачці внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та є належною та необхідною компенсацією для відновлення її попереднього морального та психоемоційного стану, налагодження подальших життєвих стосунків, відновлення почуття справедливості та рівня довіри до правоохоронних органів та системи правосуддя в цілому, а тому відсутні підстави для його зменшення, й доводи апеляційної скарги щодо недоведеності та необгрунтованості моральної шкоди є безпідставними.

Зазначені висновки суду узгоджуються із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №383/596/15, у постановах Верховного Суду від 04.06.2018 року у справі №489/2492/17, від 13.06.2018 року у справі №464/6863/16, від 21.06.2018 року у справі № №205/119/17, від 25.07.2018 року у справі № 607/14493/16-ц, від 19.09.2018 року у справі №534/955/17, від 19.12.2018 року №214/5262/15-ц.

Доводи апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби України про те, що при вирішенні спору щодо бездіяльності органу державної влади, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у справі, а якщо шкода відшкодовується державою, то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути, як відповідача, відповідний орган Державного казначейства України, колегією суддів відхиляються, з огляду на те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі, як сторона, через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)), а у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь, як відповідач, через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду, хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)).

Разом з тим, зазначення судом у резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкт його виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим та доводи апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби України в цій частині є прийнятними, з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 263, 264 ЦПК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції шляхом приведення резолютивної частини оскаржуваного рішення у відповідність до наведних правових норм та викладення абзацу другого його резолютивної частини у новій редакції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, у зв`язку з чим в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства.

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції по суті залишено без змін, колегія суддів не проводить розподіл судових витрат понесених відповідачем Державною казначейською службою України та третіми особами Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області, Прокуратурою Дніпропетровської області при подачі апеляційних скарг на судове рішення.

Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2021 року змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 (нуль) копійок, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 квітня 2022 року.

Головуючий:

Судді: