РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Биченка І.Я.,

за участю секретаря судового засідання Литвин Г.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним,

установив:

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 24 жовтня 2011 року АТ КБ «Приватбанк» уклало з ОСОБА_1 договір, яким надало кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява на отримання кредиту разом із запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Тарифами банку і Умовами та правилами надання банківських послуг складають між ним та банком кредитний договір.

Позивач стверджує, що ОСОБА_1 станом на 28 лютого 2018 року має заборгованість за кредитом в сумі 5274 грн. 26 коп. та 111725 грн. 74 коп. заборгованість за відсотками.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 умови укладеного договору не виконує в зв`язку з чим у нього утворилася вказана заборгованість, АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду та просить стягнути з нього вказану заборгованість.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року провадження по справі було відкрито.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 118762 грн. 00 коп. заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2020 року вказане заочне рішення скасовано та призначено судове засідання по справі.

08 вересня 2020 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва прийнято до спільного розгляду з позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним передано за підсудністю до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 квітня 2021 року справу передано в провадження судді Биченка І.Я.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 квітня 2021 року справу прийнято в провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

15 липня 2021 року ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області підготовче судове засідання по справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, в направленій до суду заяві просив розглядати справу у його відсутності. На задоволенні первісного позову наполягав, позицію щодо заявленого зустрічного позову не висловив.

ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явилися. У наданому суду відзиві на позовну заяву представник відповідача за первісним позовом зазначив, що його довіритель, під час укладання кредитного договору з умовами та правилами надання банківських послуг належним чином ознайомлений не був. Вказав, що докази на предмет того, що на час підписання ОСОБА_1 анкети-заяви діяли саме запропоновані йому умови та правила немає. Відтак, підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення відсотків за користування кредитними коштами. Звернув увагу на ту обставину, що його довіритель не підписував умови та правила надання банківських послуг та не погоджувався на тарифи банку, які в свою чергу неодноразово змінювалися, тому до даних правовідносин не може бути застосовано норми ст.634 ЦК України, яка регулює відносини пов`язані з укладенням і виконанням договору приєднання. Вважає, що сторонами не було досягнуто в належній формі згоди щодо всіх істотних умов договору кредиту у зв`язку з чим він являється неукладеним. Зауважив також, що з наданого банком розрахунку заборгованості вбачається підвищення відсоткової ставки, за користування кредитом, яка була неодноразово збільшена банком без домовленості сторін, що суперечить вимогам закону. Враховуючи викладене просив у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовити у повному обсязі.

Заявлений ОСОБА_1 зустрічний позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у ньому. Вказав, що сторонами під час укладення кредитного договору не досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору кредиту, відтак просив визнати кредитний договір недійсним.

Крім того, представником ОСОБА_1 подано до суду заяву про застосування строків позовної давності до первісного позову. Заява обґрунтована тим, що банк звернувся до суду із позовом про стягнення з його довірителя заборгованості за кредитним договором після спливу трьох річного строку позовної давності від моменту настання строку погашення чергового платежу, останній було зараховано банком в погашення заборгованості 12 червня 2014року, що вказує на пропущення позивачем за первісним позовом строку позовної давності, передбаченої для звернення до суду з таким позовом.

Крім того, представником ОСОБА_1 подано до суду клопотання про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. До поданого клопотання представником надано детальний опис робіт наданих адвокатом, договір про надання правничої допомоги та квитанцію про сплату ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в сумі 6000 грн.

Представник АТ КБ «Приватбанк» надав суду заперечення на клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу посилаючись на ту обставину до моменту ухвалення рішення по справі заявлене клопотання є неактуальним.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи суд проводить розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконання договірних зобов`язань.

Згідно з п. 1 Статуту АТ КБ «Приватбанк» рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» став правонаступником всіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк».

Як встановлено з дослідженої судом анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку від 24 жовтня 2011 року, ОСОБА_1 уклав з АТ КБ «Приватбанк» кредитний договір, отримав кредитну картку із можливістю користування кредитними коштами у межах встановленого кредитного ліміту.

Факт отримання та користування кредитними коштами підтверджується випискою за договором б/н,укладеним з відповідачем.

До позовної заяви позивачем додано копії Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», копію витягу з Умов та правил надання банківських послуг, довідки про зміну умов кредитування та видачі кредитної карти.

У заяві-анкеті зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до виписки по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 за період з 24 жовтня 2011 року по 19 жовтня 2020 року, з якої вбачаються операції за картками, а саме зняття готівкових коштів, придбання товарів, поповнення карткового рахунку, тощо.

Згідно наданого суду розрахунку ОСОБА_1 станом на 28 лютого 2018 року нарахував відповідачу 5274 грн. 26 коп. заборгованості за кредитом та 111725 грн. 74 коп. заборгованості за процентами.

Також, як встановлено судом з розрахунку заборгованості за кредитом відповідача, сума коштів, які використано позичальником в межах кредитного ліміту станом на 28 лютого 2018 року складає заборгованість за тілом кредиту в сумі 5274 грн. 26 коп.

Згідно з інформацією, викладеною у вказаній заяві відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

За відсутності будь-яких інших доказів у справі щодо розміру заборгованості відповідача перед позивачем, його погашення відповідачем, суд встановлює такий розмір заборгованості виходячи з розрахунку позивача та вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем за тілом кредиту в сумі 5274грн. 26 коп., який необхідно стягнути на користь позивача.

Відповідачем ОСОБА_1 вказаний розрахунок в частині заборгованості за тілом кредиту не спростований, власних розрахунків останнім не подано, тому даний розрахунок судом приймається, як достовірний.

Оскільки отримані та використані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не були повернуті, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення отриманої суми кредитних коштів.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1ст.261 ЦПК України, передбачено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Соціально-економічне значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин, дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

За змістом вказаних норм, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) вказано, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено в т.ч. у постанові Великої Палати Верховного Суду від від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (п. 59 Постанови).

За таких обставин, моментом перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором є момент, коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, тобто перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу по кредиту.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитор щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Тлумачення ст. 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

Судом встановлено, що відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитної карти від 24.10.2011, наданої позивачем, сторони встановили термін щомісячного виконання зобов`язання до 25 числа місяця, наступного за звітним. Заява - анкета позичальника від 24.10.2011 не містить встановленого графіку погашення кредиту, в ній не визначено кінцевий термін погашення кредиту.

Як вбачається з виписки по рахунку ОСОБА_1 він здійснив останній платіж по кредиту 26 листопада 2013 року на суму 400 грн. шляхом поповнення готівкою в терміналі самообслуговування. В подальшому кредитною карткою відповідач не користувався. Інші операції після даної дати були здійснені банком самостійно, а саме: автоматичне погашення простроченої заборгованості, списання відсотків за прострочений кредит, пеня за прострочення за кредитом тощо.

Згідно вказаної виписки 12 червня 2014 року з картки ОСОБА_1 було здійснено автоматичне погашення простроченої заборгованості на суму 13 грн. 17 коп.

У наданому суду листі АТ КБ «Приватбанк» зазначено, що операція від 12 червня 2014 року про зарахування коштів в сумі 13 грн. 17 коп. в рахунок погашення боргу по договору кредиту №б/н від 24.10.2011 переведено за допомогою Приват24 або Приват48 з рахунка НОМЕР_1 , який належить клієнту на картку НОМЕР_2 шляхом автоматичного погашення заборгованості.

За таких обставин, початок перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором визначається з моменту, коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, а саме - з моменту останнього платежу відповідача по кредиту, тобто з 26 листопада 2013 року.

Як вбачається із вхідної дати, позивач звернувся до суду 20 квітня 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності, що є підставою для застосування частини 4 статті 267 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 3, 4ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, те, що на час звернення АТ КБ «Приватбанк» до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 сплинув строк позовної давності, поважних причин його пропуску під час розгляду справи не встановлено, суд вважає обґрунтованою заяву представника ОСОБА_1 про застосування до даних позовних вимог позовної давності та приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту з вказаних підстав.

Також при винесені даного рішення суд приймає до уваги, що позивачем не доведено належними та допустимий доказами, що у період з 26 листопада 2013 року і до моменту звернення до суду 20 квітня 2018 року, банк повідомляв відповідача про існуючу заборгованість за кредитним договором.

Представник позивача під час розгляду даної справи не подавав заяву про поновлення строку позовної давності, з обґрунтуванням поважності пропущення цього строку.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_1 у своїй заяві клопоче про застосування позовної давності, тому суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, з підстави пропуску позивачем трирічного строку позовної давності на звернення до суду із даним позовом.

Щодо стягнення процентів, то суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку підписаної Запорожцем В.О. та представником АТ КБ «Приватбанк», сторони обумовили, що базова відсоткова ставка по кредиту за користування кредитними коштами становить 2,5 % на місяць на залишок заборгованості, що складає 30 % річних.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач просить стягнути відсотки як такі, що ґрунтуються на вимогах договору.

Згідно з ч.3 ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 24.10.2011 укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 з 01 вересня 2014 року відповідачу за первісним позовом нараховано збільшену проценту ставку в розмірі 34,8%, а в подальшому з 01 квітня 2015 року - 43,2%.

Частинами 4-6 ст. 1056-1 ЦК України визначений порядок застосування змінюваної процентної ставки.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Однак, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Як зазначено в правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такої ж позиції притримується Верховний Суд в своїй постанові від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц.

Наявні у справі та досліджені судом докази свідчать про те, що після 31 серпня 2014 року АТ КБ «Приватбанк» неодноразово збільшував розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, при цьому, матеріали справи доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки не містять.

Відповідно,суд позбавлений можливості зробити обґрунтований висновок про те,що розмір заборгованості по процентам, яка нарахована АТ КБ «Приватбанк» в сумі 111725 грн. 74 коп. відповідає умовам договору, укладеного з ОСОБА_1 , а тому приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.

Щодо заявлено ОСОБА_1 зустрічного позову суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що між ним та АТ КБ «Приватбанк» під час укладення кредитного договору не досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору кредиту, відтак просив визнати кредитний договір недійсним.

Згідно з ч.1,2 ст.207ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст. 638ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі.

У ст.640ЦК України встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним.

Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів.

Відповідно до ч.1,2 ст. 640ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з ч.2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Статтею 1055ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з ч.1 ст. 626ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Частиною першою статті 215ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до ч.1 ст.203ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом частин другої - п`ятої статті 203ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з анкети-заяви ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк», з метою отримання кредитних коштів, про що ним було заповнено вказану анкету-заяву від 24 жовтня 2011 року.

Крім того, цього ж дня, ОСОБА_1 підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору SAMDN1306.

У довідці про умови кредитування сторони погодили тип кредитної лінії (поновлювальна), пільговий період (до 55 днів), валюту картрахунку (UAH), базову відсоткову ставку в місяць (2,5%), розмір щомісячного платежу (7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості), строк внесення щомісячних платежів (до 25 числа місяця, наступного за звітним), штраф при порушенні строків платежів при будь-якому із грошових обов`язків, передбачених договором, більш ніж на 30 днів.

Отже, фактом укладання кредитного договору ОСОБА_1 свідчить його анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 24 жовтня 2011 року, довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 24 жовтня 2011 року, які були підписані ним, а також виписка про рух коштів за карткою НОМЕР_3 .

Суд зазначає, що якщо особа, підтверджує підписання цього договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання такого договору неукладеним або недійсним. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину.

Отже, укладений між сторонами кредитний договір містить всі істотні умови, передбачені для такого виду правочину, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення поданого ОСОБА_1 зустрічного позову.

Згідно з ч. 1 ст.141ЦПК України з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 3000 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 141, 263, 265, 268, 280-282 ЦПК України суд,-

вирішив:

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити повністю.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним відмовити повністю.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3000 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 05 травня 2021 року.

Учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ;

відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя І.Я. Биченко