КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/15/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення відсотків та пені за депозитним вкладом,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»)про захист прав споживачів, стягнення відсотків за депозитним вкладом у розмірі 35 700 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 962 504,13 грн, а також пені за прострочення виплати цих відсотків у розмірі 846 090 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 22 811 347,88 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 14 січня 2016 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір депозитного вкладу SAMDNFD005462288 Вклад «Стандарт на 12 мес.», за умовами якого він поклав на депозит грошові кошти у розмірі 250 000 дол. США з виплатою йому 14 % річних строком на 366 днів до 14 січня 2017 року включно. Як стверджував позивач, відсотки за депозитним вкладом станом на 25 березня 2019 року йому виплачені не були, тому він також має право на отримання пені за прострочення банком виконання своїх зобов`язань з виплати цих відсотків на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за договором депозитного вкладу № SAMDNFD005462288 від 14 січня 2016 року у розмірі 35 700 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 962 504,13 грн, та пеню за прострочення виплати відсотків у розмірі 250 000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день подачі позову становить 6 740 000 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 10 510 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами наявні договірні правовідносини за договором банківського вкладу, оригінал якого підписаний представником банку, скріплений печаткою та був оглянутий в судовому засіданні, а посилання відповідача про те, що позивачем не надано копій меморіальних ордерів або чеків про внесення грошових коштів на депозитний рахунок суд розцінив критично з огляду на те, що зберігання вищезазначених документів закон не передбачає, відтак у відповідача існують зобов`язання щодо повернення вкладникові невиплачених відсотків за весь період користування депозитними кошами.

Виходячи зположень ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та судової практики Верховного Суду, районний суд дійшов висновку, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, а саме сплату пені у розмірі трьох процентів вартості послуги за кожний день прострочення.

Вирішуючи питання щодо розміру грошового стягнення пені за даним позовом, суд першої інстанції, встановивши, що розмір нарахованої позивачем неустойки значно перевищує розмір завданих йому збитків, дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, яку вимагає стягнути позивач з відповідача, до суми банківського вкладу в доларах США, застосувавши при цьому принцип пропорційності, розумності та справедливості.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач через представника за довіреністю - адвоката Сокуренка Є.С. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та їх неповного з`ясування, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та пені відмовити в повному обсязі.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що обов`язковою умовою, яка визначає договір банківського владу як дійсний, тобто укладений з дотриманням письмової форми, є видача банком документу, що підтверджує внесення вкладу, однак такі документи у позивача відсутні та на вимогу суду першої інстанції надані не були, що свідчить про той факт, що банк жодних коштів по вказаному договору від позивача не отримував та відповідний договір з ним не укладав. Сама по собі наявність у позивача договору SAMDNFD005462288 від 14 січня 2016 року без підтвердження внесення грошової суми на депозитний рахунок банку не може свідчити про дотримання письмової форми договору банківського вкладу, такий правочин є нікчемним, а отже відсутні будь-які права та обов`язки між його сторонами. Місцевий суд об`єктивно не встановив дійсні обставини справи на підставі допустимих доказів, не обґрунтував вимоги позивача належними доказами, не досліджував обставини щодо внесення грошових коштів до банківської установи, тому судове рішення ґрунтується на припущеннях та є таким, що не відповідає нормам матеріального права. Крім того суд не врахував, що договір, на який посилається позивач, є фіктивним з огляду на проведене службове розслідування та його висновки щодо діяльності керівника відділення № 41 Філії «Розрахунковий центр» ОСОБА_3 , яка оформляла договір банківського вкладу без фактичного отримання депозитних коштів від позивача, з яким перебувала у дружніх відносинах. Таким чином, оскільки зобов`язання за спірним договором у банку не виникло, то відсутні підстави для нарахування та виплати відсотків, а отже й підстави для стягнення неустойки.

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір депозитного вкладу SAMDNFD005462288 Вклад «Стандарт на 12 мес.», за умовами якого позивач передає банку в особі голови Правління Дубілета О.В. грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі, параметри якого вказані в розділі «Дані по вкладу». Договір вступає в силу з дня надходження грошей на рахунок.

Згідно з пунктом 2 договору нарахування процентів на суму вкладу починається з дня, наступного за днем надходження грошей в банк і проводиться за кожен календарний день. За день, коли вклад повертається вкладникові, проценти не нараховуються.

Пунктом 3 договору передбачено, що після закінчення кожного повного місяця, минулим з моменту укладення договору, в перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15:00 нараховані проценти за вкладом зараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_1 .

Пунктом 6 договору встановлено, що після закінчення строку вкладу банк перераховує грошові кошти з депозиту на вклад вкладника «до затребування».

Із змісту розділу «Дані по вкладу» договору депозитного вкладу вбачається, що ОСОБА_1 розміщує на депозиті в ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у розмірі 250 000 дол. США з виплатою йому 14 % річних строком на 366 днів до 14 січня 2017 року включно, а банк відкриває позивачу особовий рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховується вклад. На суму коштів по вкладу «до затребування» № 484547 нараховуються проценти по ставці 1 % річних.

Вищевказаний договір підписаний ОСОБА_1 та керівником відділення № 41 Філії «Розрахунковий центр» ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 із завіренням її підпису відтиском печатки керівника цього відділення банку.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору врегульовано положеннями статті 1059 ЦК України.

Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до статті 1064 ЦК України укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування та місцезнаходження банку (його філії), номер рахунку за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунку за вкладом іншим особам здійснюється банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку.

Під час вирішення питання щодо дотримання письмової форми договору необхідно врахувати також пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1.4 Положення, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція) банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку (далі - САБ).

Аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час її виконання), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Вказана правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 761/18883/15-ц (провадження № 61-20039св18), від 6 червня 2018 року у справі № 299/540/15-ц (провадження № 61-21611св18), від 25 вересня 2018 року у справі № 753/18070/15-ц (провадження № 61-12582св18).

Відповідно до глави 1 розділу IV Інструкції до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, в тому числі належать: квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями (пункт 1.1). Касові документи, що формуються із застосуванням платіжних пристроїв, мають містити такі обов`язкові реквізити: ідентифікатор банку (філії, відділення) або інші реквізити, за допомогою яких є можливість його ідентифікувати; номер платіжного пристрою; дату та час здійснення операції; суму та валюту операції; вид операції; реквізити електронного платіжного засобу, які передбачені правилами безпеки платіжної системи, якщо операція здійснювалася з її використанням; код авторизації або інший код, що ідентифікує операцію в платіжній системі; суму комісійної винагороди.

За змістом вищенаведеного укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Згідно з пунктом 1.2 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 визначено зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки з операційної каси. Бланки касових документів виготовляються з урахуванням їх зразків друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником.

Відповідно до пункту 1.6 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 банк (філія) визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати касові документи, і визначає систему контролю за виконанням касових операцій.

Верховний Суд у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17 (провадження № 61-4981св19), зокрема, дійшов висновку, що укладення договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнта є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Відповідні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року в справі № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-997цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зробила висновок, що суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору (пункт 40).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів (стаття 264 ЦПК України).

У даній справі судом першої інстанції був досліджений в судовому засіданні 24 лютого 2021 року лише оригінал договору банківського вкладу SAMDNFD005462288 від 14 січня 2016 року, який має підписи клієнта ОСОБА_1 та керівника відділення № 41 Філії «Розрахунковий центр» ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3

Проте, на виконання ухвали суду від 30 листопада 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, про витребування у позивача оригіналу квитанції чи інших касових документів, які підтверджують внесення або перерахування грошових коштів на відповідний рахунок у банку за договором SAMDNFD005462288 Вклад «Стандарт на 12 мес.» представник відповідача не надав, вказавши про їх відсутність у ОСОБА_1 .

Так, обов`язковою умовою, яка визначає договір банківського вкладу як дійсний, тобто з дотриманням письмової форми, є видача банком документу, що підтверджує внесення вкладу. При цьому, такий документ повинен відповідати вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності.

Оскільки документи, які видаються на підтвердження дотримання письмової форми договору банківського вкладу та внесення грошових коштів, у позивача відсутні (чеки, квитанції, виписки, прибуткові касові ордери тощо), то вказане свідчить, що ПАТ КБ «ПриватБанк» жодних депозитних коштів за договором SAMDNFD005462288 від позивача не отримувало та відповідний договір з ним не укладало.

Сам по собі договір депозитного вкладу, копія якого долучена позивачем до позовної заяви, не є прибутковим касовим документом, передбаченим Інструкцією № 174, та не засвідчує факт прийняття банком від вкладника готівки.

При цьому пунктом 13 договору депозитного вкладу встановлено, що при укладенні цього договору банком використовується факсимільне відтворення підпису голови Правління банку, а також відтворення відтиску печатки банку технічними печатними засобами.

Наданий же представником позивача на підтвердження своїх вимог стягнення відсотків та пені за депозитним вкладом примірник договору від 14 січня 2016 року містить тільки підпис керівника відділення № 41 Філії «Розрахунковий центр» ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 із завіренням її підпису відтиском печатки керівника цього відділення банку, тобто договір підписано зі сторони банку неуповноваженою на це особою.

Таким чином позивачем було подано до суду першої інстанції договір банківського вкладу, який за формою та змістом є лише офертою, в якій визначено умови, на яких Зіенеддін Аднон бажав би оформити депозитний договір, без надання згоди на укладання договору з боку банку (акцепту), зокрема, з копії договору вбачається відсутність підпису та печатки голови Правління банку.

Як пояснювала сама ОСОБА_3 при проведені службового розслідування службою безпеки АТ КБ «ПриватБанк», вона познайомилась із клієнтом ОСОБА_1 у 2011 році, працюючи в одному із відділень банку, та згодом зі згоди останнього мала доступ до його депозитних і карткових рахунків, кошти з яких знімала та витрачала на різні товари і послуги у власних інтересах та в інтересах клієнта, зокрема на придбання квартири та оплати ремонтних робіт в ній, а договір депозитного вкладу SAMDNFD005462288 Вклад «Стандарт на 12 мес.» від 14 січня 2016 року оформила на вимогу клієнта без фактичного внесення коштів на депозитні рахунки, оскільки, на думку ОСОБА_1 , зазначена в цьому договорі сума коштів повинна була знаходитись на його інших депозитних рахунках в АТ КБ «ПриватБанк».

Як свідчать матеріали справи, на підставі наказу № ZAKL-2016/1-6705863 від 6 травня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» провело зарахування на депозитний рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 грошових коштів у розмірі 230 810,86 дол. США з відкритого рахунку дебіторської заборгованості ОСОБА_3 . Після отримання вказаних коштів в іноземній валюті, а також коштів в національній валюті - гривні у розмірі 354 502,00 грн Зіенеддін Аднон склав розписку від 30 травня 2017 року, згідно якої вказав, що зобов`язання відповідача перед ним виконані в повному обсязі, будь-яких претензій до ПАТ КБ «ПриватБанк» він не має (а.с. 26).

Отже, вказуючи про те, що позивач виконав свій обов`язок з доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні оригінали або посвідчені судом копій квитанції чи інших касових документів про внесення коштів на депозитний рахунок згідно умов договору банківського вкладу, які позивач повинен був надати як доказ належного виконання умов цього правочину з його боку, а тому договір про депозитний вклад SAMDNFD005462288 від 14 січня 2016 рокує нікчемним в силу закону.

Частиною першою статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приймає аргументи апеляційної скарги банку про те, що позивач не надав належних, достатніх і достовірних доказів на підтвердження факту укладення договору та знаходження грошових коштів у розмірі 250 000 дол. США на особовому рахунку № НОМЕР_1 (за депозитним договором), а відтак підстави для нарахування і стягнення процентів за вказаним вкладом відповідно до вимог статті 1061 ЦК України відсутні.

Окрім того, стягуючи з відповідача на користь позивача відсотки за договором депозитного вкладу починаючи з 14 січня 2016 року до 25 березня 2019 року у розмірі 35 700 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 962 504,13 грн, виходячи із процентної ставки 14 % річних, суд першої інстанції не надав належної уваги тому, що депозитний договір SAMDNFD005462288 від 14 січня 2016 року є строковим правочином, умовами якого не передбачено автоматичну пролонгацію, і після припинення його дії повинна була застосовуватися процентна ставка «на вимогу», яка становить 1 %.

Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу», якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), у якій Велика Палата погодилася із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-36цс15, від 2 березня 2016 року у справі № 6-2861цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-302цс16 та не знайшла підстав для відступу від них.

Суд першої інстанції також частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь пені за прострочення виплати відсотків у розмірі 35 700 дол. США, зменшивши заявлений розмір пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України до суми основного зобов'язання, а саме до 250 000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день подачі позову становить 6 740 000 грн.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Верховний Суд України у своїх постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16; від 1 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15; від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16; від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16; від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1881цс16, прийшов до висновку, що нарахування пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дня витребування вкладу до дня ухвалення судового рішення, повинно нараховуватися не на не нараховані або невиплачені відсотки, а на сам вклад.

Правова позиція Верховного Суду України, викладена у зазначених вище постановах підтримана та залишена без змін у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові ВС від 12 лютого 2018 року у справі № 753/2454/16-ц; у постанові ВС від 14 лютого 2018 року у справі № 761/24140/15-ц; у постанові ВС від 04 квітня 2018 року у справі № 367/7401/14-ц; у постанові ВС від 28 березня 2018 року у справі № 754/931/15-ц; у постанові ВС від 18 квітня 2018 року у справі № 201/17457/15-ц; у постанові ВС від 15 травня 2018 року у справі № 761/31569/16-ц; у постанові ВС від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц; у постанові ВС від 19 вересня 2018 року у справі № 761/46145/16-ц; у постанові ВС від 1 жовтня 2018 року у справі № 761/42169/16-ц; у постанові ВС від 05 грудня 2018 року у справі № 369/8423/16-ц; у постанові ВС від 06 грудня 2018 року у справі № 235/6674/16-ц.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про часткове задоволення вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 3 % від суми нарахованих позивачем відсотків станом на 29 березня 2019 року (790 днів) у розмірі 250 000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день подачі позову становить 6 740 000 грн, оскільки частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовується до не нарахованих або невиплачених відсотків, а стосується самого банківського вкладу за відповідним договором депозиту.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції не визначився із заявленими позовними вимогами та характером спірних правовідносин, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях в силу частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги та відмови у задоволенні позовних вимог, то документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме 15 765,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги необхідно компенсувати останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення відсотків та пені за депозитним вкладом відмовити.

Компенсувати акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 15 765,00 грн (п`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять гривень) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній