П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 грудня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/12771/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) і ОСОБА_2 , про звільнення майна з-під арешту, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 червня 2021 року, повний текст якого складено 5 липня 2021 року, головуючий суддя Бедьо В.І., -

встановив:

14.12.2017 ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи таким.

26.06.2008 між ПАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 82606, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у кредит 1000000,00 грн.

Виконання зобов`язань за кредитним договором було забезпечено іпотекою житлового будинку загальною площею 229,6 кв. м, житловою площею 106,1 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 0,08 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що між банком і ОСОБА_1 27.06.2008 був укладений договір іпотеки. Вартість предмета іпотеки станом на 22.11.2017 визначається в розмірі 1752300,00 грн.

Оскільки позичальник не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, спричинив виникнення заборгованості, яка на 29.11.2017 становить 4167163,97 грн, банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки.

Однак, за даними Інформаційної довідки від 17.11.2017 № 104175809 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на іпотечне майно накладено арешт і внесені відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 27.08.2009 № 9002220 і від 21.12.2009 № 9366065 про заборону відчуження всього нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 .

Обтяження застосовані ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17.09.2009 у справі № 2п-5596/09 і постановою держвиконавця Ужгородського МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 21.12.2009 у виконавчому провадженні № 9-16478124.

При цьому, у графі Інформаційної довідки «Відомості про права власності» власником майна вказана ОСОБА_1 , яка з 08.06.2004 є власником майна, а в графі «Відомості з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» тип обтяження «арешт нерухомого майна» власником майна зазначено ОСОБА_2 .

Тим часом, право іпотеки та відповідне обтяження нерухомого майна на користь іпотекодержателя виникло 27.06.2008, тобто, раніше за вищевказані інші обтяження, які виникли у 2009 році.

У силу положень ст. 572 ЦК Країни, ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель має пріоритет перед іншими кредиторами боржника на задоволення своїх вимог до боржника за рахунок предмета іпотеки.

Посилаючись на ці обставини, виходячи з того, що вказані обтяження порушують право іпотекодержателя на першочергове задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, вказуючи на передбачений ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» порядок зняття арешту з майна боржника, позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» з урахуванням заяви від 21.05.2021 про збільшення позовних вимог просив:

звільнити з-під арешту житловий будинок, загальною площею 229,6 кв. м, житловою площею 106,1 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0,08 га, зі всіма невід`ємними його приналежностями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) і перебуває в іпотеці АТ «Ощадбанк» за іпотечним договором, посвідченим 27 червня 2008 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л.В., в реєстрі за №2604, накладеного:

- ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17.08.2009 за № 2п-5596/09;

- постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції ВП № 9-16478124 (16483480) від 21.12.2009;

- ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 11.12.2009 по справі № 2п-7660/09;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» сплачений судовий збір у розмірі 1600,00 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.06.2021 збільшений позов задоволено частково:

скасовано арешт нерухомого майна, накладений на житловий будинок загальною площею 229,6 кв. м, житловою площею 106,1 кв. м, розташований на земельній ділянці, площею 0,08 га, зі всіма невід`ємними його приналежностями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,

на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду 17.08.2009 у справі № 2п-5596/09 (номер запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження 9002220 від 27.08.2009);

на підставі постанови міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 21.12.2009 9-16478124 (номер запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження 9366065 від 21.12.2009);

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1600,00 грн.

В інших вимогах позову відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності в межах задоволеного, оскільки відповідні арешти нерухомого майна порушують права позивача як іпотекодержателя, необґрунтовано перешкоджають реалізації його права звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідачка ОСОБА_1 рішення суду оскаржила як незаконне та необґрунтоване. Доводи скарги зводяться до такого.

На житловий будинок АДРЕСА_1 арешт накладався для забезпечення інтересів різних стягувачів.

Так, у справі № 2п-1268/11 арешт накладався ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17.08.2009 в інтересах ОСОБА_3 з метою забезпечення його позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про стягнення боргу, однак, ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28.03.2012 визнано, що ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 17.08.2009 втратила чинність із 19.11.2011.

Тому вимога про скасування арешту майна в цій частині (номер запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження 9002220 від 27.08.2009) підлягає задоволенню.

У справі № 2п-2561/10 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу арешт на будинок накладався ухвалами Ужгородського міськрайонного суду від 11.12.2009 і від 11.02.2010.

Разом із цим:

з Інформаційної довідки від 17.11.2017 № 104175809 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна випливає, що арешт на нерухоме майно накладався саме на підставі постанови МВ ДВС Ужгородського МРУЮ від 21.12.2009 9-16478124, запис № 9366065 від 21.12.2009;

із цієї постанови органу ДВС убачається, що арешт на будинок був накладений на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 11.12.2009 у справі № 2п-7660.

Тому вимога про скасування арешту майна в цій частині (номер запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження 9366065 від 21.12.2009) підлягає задоволенню.

В той же час, суд першої інстанції вказав у рішенні, що ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 11.02.2010 у справі № 2п-7660 у відповідних записах Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутня, тому в цій частині вимоги слід відмовити.

Позивач пред`явив позов лише до власника будинку ОСОБА_1 і не пред`явив вимоги до належних відповідачів, якими мають бути боржник і кредитори, а саме, особи, в інтересах яких накладався арешт на нерухоме майно. Справу вирішено без участі в ній належних відповідачів.

У справі відсутні докази наявності для позивача реальних перешкод у реалізації свого права пріоритетного як іпотекодержателя звернення стягнення на нерухоме майно.

Крім того, на вимоги власника чи володільця майна, який не є стороною виконавчого провадження, про звільнення майна з-під арешту поширюється трирічна позовна давність.

Суд першої інстанції припустився і порушень процесуального права, оскільки розглянув у спрощеному позовному провадженні збільшені позовні вимоги, тоді як заява позивача про це була подана з порушенням строку, встановленого ст. 49 ч. 2 п. 2 ЦПК України. Позивач не довів поважності причин, із яких не міг своєчасно дізнатися про обставини, у зв`язку з якими збільшив позовні вимоги.

Сторона просить скасувати рішення суду в частині задоволення позову, а в іншій частині просить залишити рішення без змін.

06.12.2022 до апеляційного суду надійшов лист Філії «Закарпатське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України»» від 05.12.2022 № 106.09-12/1/941, яким повідомлено суд, що в процесі провадження в справі позичальником ОСОБА_2 погашено заборгованість за кредитним договором від 26.06.2008 № 82606 у повному обсязі, будь-які невиконані зобов`язання, що випливають із вищезгаданого кредитного договору, перед АТ «Ощадбанк» відсутні.

У судовому засіданні представник позивача АТ «Державний ощадний банк України» адвокат Мартиняк В.В. пояснив, що всі питання, що випливали з кредитного договору від 26.06.2008 № 82606, урегульовані, заборгованість перед банком погашена повністю, жодних претензій банк ані до ОСОБА_2 , ані до ОСОБА_1 у зв`язку з цим кредитним договором не має, однак, від позову представник відмовитися не може.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача адвоката Мартиняка В.В., який апеляцію не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оглянувши цивільні справи № 2п-5596/09, № 2п-7660/09, № 2-674/11, обговоривши доводи учасників процесу, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відповідно до ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 19 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору; провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 ЦПК України).

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб.

Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються, ані щодо відповідача, до якого вони пред`явлені.

Особа розпоряджається своїми процесуальними правами та здійснює своє право на захист вільно, на власний розсуд; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача (відповідачів) та обов`язок такого конкретного відповідача (відповідачів) відповідати за пред`явленим до нього (них) позовом; обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 13, 43, 49, 76-82 ЦПК України).

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, який розглядає справу в межах пред`явлених позивачем вимог і з наведених ним підстав, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи суд не вправі за відсутності для того належних підстав змінювати склад позивачів, відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві, якщо таке має місце після ухвалення рішення судом першої інстанції (ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст. 55 ч. 1, ст. 56 ч.ч. 2, 3, 6, ст.ст. 351, 352, ст. 365 ч. 1 п. 1, ст. 368 ч. 1 ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача (позивачів) відповідає обов`язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Апеляційний суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).

Встановлено, що Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (зараз Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», АТ «Державний ощадний банк України»), уклало 26.06.2008 із ОСОБА_2 кредитний договір № 82606 про надання позичальнику кредиту в розмірі 1000000,00 грн зі сплатою за нього 19,5% річних та з кінцевим терміном повернення коштів 25.06.2018 (а.с. 5-7).

Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором було забезпечено іпотекою належного ОСОБА_5 житлового будинку загальною площею 229,6 кв. м, житловою площею 106,1 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 0,08 га, зі всіма невід`ємними його приналежностями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що 27.06.2008 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л.В. за реєстровим № 2604 (а.с. 8-13).

Станом на 29.11.2017 банк визначив заборгованість позичальника за кредитним договором у розмірі 4167163,97 грн, з яких прострочений основний борг 1000000,00 грн, прострочена заборгованість за відсотками 747919,90 грн, пеня 2419244,07 грн (а.с. 19).

Пред`являючи позов про звільнення майна з-під арешту кредитор-іпотекодержатель виходив із того, що арешти, накладені на вищевказаний будинок ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17.08.2009 за № 2п-5596/09, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження МВ ДВС Ужгородського МРУЮ ВП № 9-16478124 (16483480) від 21.12.2009, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 11.12.2009 у справі № 2п-7660/09 порушують його права як кредитора та іпотекодержателя, зокрема, на переважне перед іншими кредиторами право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Утім, ставлячи відповідні вимоги позивач, та задовольняючи їх частково суд першої інстанції не врахували наступного.

Відповідно до законодавства в редакції, що була чинною на час виникнення у АТ «Державний ощадний банк України» права іпотеки щодо житлового будинку АДРЕСА_1 та на час накладення арештів на це майно, про скасування яких ставилося позивачем питання, арешт на нерухоме майно міг бути накладений, зокрема, судом в інтересах позивача в порядку забезпечення позову, держвиконавцем в інтересах стягувача в порядку примусового виконання рішення, виконавчого документа, для забезпечення стягнення за рахунок майна (ст.ст. 151, 152 ЦПК України, ст.ст. 8, 52, 57 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV)).

Аналогічно ці питання врегульовані чинною з 15.12.2017 редакцією ЦПК України (ст.ст. 149, 150), чинним з 05.10.2016 Законом України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII)) (ст.ст. 15, 48, 56).

У випадку, якщо накладено арешт, описано і у зв`язку з цим оголошено заборону на відчуження щодо майна, яке не належить боржнику, або в інтересах стягувача (стягувачів), який не є заставодержателем (іпотекодержателем) цього майна, власник, заставодержатель не позбавлені можливості у подальшому захищати свої законні права та інтереси, для врегулювання відповідних спорів законом установлено інститути визнання права на арештоване майно, виключення його з опису, звільнення з-під арешту (на відповідний час ст. 54 ч. 4, ст. 60 Закону № 606-XIV, ст. 51 ч. 3, ст. 59 Закону № 1404-VIII, що узгоджується з положеннями ст. 16 ч. 2 п.п. 1, 3, 4, абз. 2, ст. 392, § 6 Глави 49 ЦК України, нормами Закону України «Про іпотеку»).

За суттю даних правовідносин відповідачами за позовом стягувача-заставодержателя про звільнення майна з-під арешту, виключення його з опису, є боржник у виконавчому провадженні, оскільки є законний інтерес позивача щодо арештованого майна у зв`язку із задоволенням за його рахунок майнових вимог, а за відповідних обставин і спір позивача з боржником, іншими особами щодо прав на арештоване майно, а також інші стягувачі (за наявності таких), в інтересах яких арештовано, описано майно боржника. У випадку недостатності майна боржника для задоволення вимог всіх стягувачів йдеться, зокрема, про спір між стягувачами щодо прав на одержання задоволення вимог за рахунок одного й того ж майна боржника, про відповідний пріоритет.

З матеріалів оглянутих апеляційним судом цивільних справ випливає таке.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17.08.2009 був накладений арешт на належний ОСОБА_2 і ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку забезпечення позову ОСОБА_3 до них про стягнення боргу (справа № 2п-5596/09 (у подальшому реєстраційні номери: 2-5862/10, 2-991/10, 2п-1268/11) (а.с. 12 справи № 2п-5596/09).

Ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 17.08.2009 у справі № 2п-5596/09 була виконана у виконавчому провадженні № 14512664 (постанова держвиконавця Ужгородського МВ ДВС від 22.09.2009 про закінчення виконавчого провадження, а.с. 17-18 справи № 2п-5596/09).

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28.03.2012 ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 17.08.2009 у справі № 2п-5596/09 було визнано такою, що втратила чинність (а.с. 207-208 справи № 2п-5596/09).

Водночас арешт на будинок, накладений ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17.08.2009 у справі № 2п-5596/09, станом на 17.11.2017 продовжував залишатися зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером обтяження 9002220 (а.с. 17-18).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 11.12.2009 був накладений арешт на належний ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку забезпечення позову ОСОБА_4 до нього про стягнення боргу (справа № 2п-7660/09 (у подальшому реєстраційний номер: 2п-2561/10) (а.с. 8 справи № 2п-7660/09).

Ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 11.12.2009 у справі № 2п-7660/09 була виконана у виконавчому провадженні № 9-16478124 (16483480), арешт житлового будинку відповідно до постанови держвиконавця Ужгородського МВ ДВС від 21.12.2009 станом на 17.11.2017 продовжував залишатися зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером обтяження 9366065 (а.с. 17-18).

У справі № 2п-7660/09 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 11.02.2010 були вжиті додаткові заходи забезпечення позову у вигляді арешту всього майна та грошових коштів, що належать ОСОБА_2 (а.с. 14 справи № 2п-7660/09).

Справа № 2-674/11 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення боргу не має стосунку до справи, що розглядається, в контексті питань щодо арешту житлового будинку АДРЕСА_1 .

Таким чином, АТ «Державний ощадний банк України» пред`явило вимоги про звільнення з-під арешту майна, що було арештоване в інтересах інших стягувачів: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Ані ці інші стягувачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ані боржник ОСОБА_2 не були залучені до участі в справі: перші двоє взагалі, третій був залучений у неналежному процесуальному статусі, тоді як усі вони мали брати участь у справі в якості відповідачів.

Суд першої інстанції суті спірних правовідносин у контексті суб`єктного складу сторін у справі не врахував. Тим часом, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і саме відповідачу належить право визнати позов повністю або частково, укласти мирову угоду, реалізувати за наявності для того підстав інші права, притаманні саме відповідачу (ст. 12 ч. 3, ст.ст. 43, 49, 81, 193, 206, 207 ЦПК України). Докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються, за сукупністю яких вирішується питання про права і обов`язки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі.

У даному випадку факти щодо дій осіб, прав і обов`язків у зв`язку із забезпеченням відповідних позовів, наявністю ряду зареєстрованих арештів щодо одного і того ж нерухомого майна, питаннями пріоритету задоволення вимог за рахунок цього майна, переваг одних стягувачів перед іншими тощо мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний відповідач (відповідачі), в тому числі, стягувачі (кредитори), в інтересах яких накладалися арешти на майно, а також боржник перед цими кредиторами. Оскільки комплекс процесуальних прав і обов`язків сторони в справі та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, різний, участь у справі особи, яка мала бути відповідачем, в якості третьої особи без самостійних вимог участі в якості відповідача не замінює та істотно звужує її процесуальні можливості, а тому порушує право на належний захист від позову.

Тож позов не був пред`явлений, а справу не було вирішено щодо належних відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Суд не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача (відповідачів) для вирішення спору як щодо його (їхніх) прав, так і щодо прав інших сторін по суті, що, крім іншого, може тягти наслідки, які випливають із положень ст. 352 ч. 1 ЦПК України. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість реального вирішення спору через відсутність у справі належного відповідача (відповідачів), без яких про законність розв`язання спору не йдеться.

Питання обґрунтованості позову по суті, доведеності, наявності підстав для звільнення майна з-під вищевказаних арештів, інші обставини наразі значення не мають.

За умовами справи на стадії апеляційного провадження викладені обставини не можуть бути змінені, а порушення норм закону не можуть бути усунені чи виправлені. Відсутність у справі на стадії її розгляду судом першої інстанції необхідного для вирішення спору належного відповідача (відповідачів) є за приписами ст. 376 ч. 3 п. 4 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення. Крім того, це є одним із доводів апеляції, який знайшов своє підтвердження.

Виходячи з викладеного, з урахуванням положень ст. 367 ч. 4 ЦПК України та на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити частково, ухвалене з порушенням норм процесуального права рішення суду скасувати, у позові відмовити з процесуальних підстав внаслідок пред`явлення його не до всіх належних відповідачів, через що судом було прийнято рішення про права, свободи, та інтереси осіб, які не була залучені до участі у справі в передбаченому цивільним процесуальним законом статусі.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 червня 2021 року скасувати, у позові Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту відмовити повністю.

Стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_5 2400,00 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 22 грудня 2022 року.

Судді