печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Габрись О.М.,

справа № 757/26088/21-ц

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр»

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та зарахування їх в рахунок погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

представник позивача Щепанська Д.В.

представник відповідача ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ТОВ «Перший український експертний центр» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 23 398,70 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 916,63 грн. та 3% річних у розмірі 777,86 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ТОВ «Перший український експертний центр» прийняло житлові будинки на подальшу експлуатацію та обслуговування від ТОВ «ЖЕК-2617». Позивач є правонаступником усіх прав та обов`язків ТОВ «ЖЕК-2617» у зв`язку з припиненням ТОВ «ЖЕК-2617» шляхом приєднанням до ТОВ «Перший український експертний центр».

З 01 липня 2017 року ТОВ «Перший український експертний центр» є виконавцем послуг з утримання будинків, за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вказує що, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири № 633 від 20.03.2019 року, належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 .

Згідно з розрахунком заборгованості станом на 12.05.2021 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 , заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг за період з 01.04.2019 року по 12.05.2021 року складає 23 398,70 грн. Заборгованість несплачена та завдає збитків позивачу, у зв`язку з чим здійснюється нарахування інфляційних втрат у розмірі 1 916,63 грн. та 3 % річних у розмірі 777,86 грн. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги та судовий збір.

Ухвалою суду від 25.05.2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження (т. 1 а.с. 228).

09.07.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ТОВ «Перший український експертний центр» про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та зарахування їх в рахунок погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги (т. 1 а.с. 233-233 а). В обґрунтування позовних вимог вказала, що з метою оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_2 нею було сплачено суму боргу за житлово-комунальні послуги за період з квітня 2017 року по лютий 2019 року включно у розмірі 17 921,24 грн., що підтверджується квитанцією № від 18.03.2019. Разом з тим, позивач вважає, що відповідач не мав правових підстав на отримання коштів за житлово-комунальні послуги, оскільки право власності на нерухоме майно позивач набула лише 20.03.2019 року на підставі договору купівлі-продажу квартири № 633 , а отже вказані кошти були отримані відповідачем безпідставно та підлягають поверненню позивачу на підставі вимог ст. 1212 ЦК України. Крім того, вказала, що відповідачем не було враховано при розрахунку заборгованості у вимогах первісного позову суму грошових коштів оплачену нею відповідно до квитанції від 18.05.2019 року. Вважає, що вимоги первісного позову щодо стягнення 3% відсотків річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають. У зв`язку із викладеним, позивач просить стягнути з відповідача на її користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 17 921,24 грн.; зарахувати грошові кошти у розмірі 17 921,24 грн. в рахунок погашення заборгованості за період з квітня 2019 року по квітень 2021 року та стягнути на її користь судові витрати у розмірі 908,00 грн.

Також від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання про проведення розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (т. 1 а.с. 232).

Крім того, від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на первісну позовну заяву (т. 1 а.с. 240-242), відповідно до якого вважає, що вимоги позову є необґрунтованими та недоведеними, оскільки заявлена до стягнення сума заборгованості не підтверджена належними та допустимими доказами. Як зазначив відповідач, розрахунок здійснений позивачем не враховує здійснені суми платежів відповідачам за період існування правовідносин між сторонами. Згідно доводів відповідача, позивач за період з квітня 2019 року по квітень 2021 року змінював неодноразово тариф за надані послуги з утримання, що не відповідає вимогам законодавства та свідчить про необґрунтованість позовних вимог. На підставі цього, відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

02.08.2021 року суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 01.10.2021 року. (т. 1 а.с. 249).

29.09.2021 року від відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення (т. 2 а.с. 1-6), відповідно до яких вказала, що після подання позовної заяви, нею в рахунок погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги надані відповідачем було сплачено грошові кошти у розмірі 6 454,00 грн. Оскільки відповідач фактично не проживала у квартирі АДРЕСА_2 у період з 20.03.2019 року по 15.05.2021 року та відповідно не користувалася житлово-комунальними послугами за вказаний період, вважає, що в неї відсутній обов`язок оплачувати відповідні житлово-комунальні послуги.

19.11.2021 року від представника позивача за первісним позовом надійшла заява про зменшення позовних вимог (т. 2 а.с. 45-47), відповідно до якої просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 18 896,06 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 649,25 грн. та 3% річних у розмірі 1 076,81 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн.

Ухвалою суду від 29 січня 2022 року закрито підготовче засідання та справу призначено на 10 березня 2022 року (т. 2 а.с. 59).

Представник позивача Щепанська Д.В. в судове засідання не з`явився, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просила їх задовольнити, у задоволенні зустрічних позовних вимог - відмовити.

Відповідач та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача подала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги зустрічного позову підтримує, а первісний позов не визнає.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 01 липня 2017 року між ТОВ «ЖЕК-2617» та ТОВ «Перший український експертний центр» укладено Акт приймання-передачі житлового комплексу або його частини за адресою: АДРЕСА_1) у Печерському районі м. Києва (т. 1 а.с. 26-28)

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 221г-221д).

Актом приймання-передачі багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 від 31 липня 2020 року відбулась передача від ТОВ «Перший український експертний центр» до ОСББ «ЖК «Французький квартал-4» вказаного будинку.

Отже, як споживач житлово-комунальних послуг, згідно зі ст. 156, 162 Житлового кодексу Української РСР відповідач зобов`язаний не тільки брати участь у витратах по утриманню квартири і прибудинкової території, а й своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги.

Позивач надавав послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з розрахунком позивача, станом на 19 листопада 2021 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 , заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг за період з 01 квітня 2019 року по 20 жовтня 2021 року складає 18 896,06 грн. (т. 2 а.с. 49).

Заборгованість несплачена та завдає збитків позивачу, у зв`язку з чим здійснюється нарахування інфляційних втрат у розмірі 2 649,25 грн. та 3 % річних у розмірі 1 076,81 грн. (т. 2 а.с. 50)

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні), управитель, виконавці комунальних послуг.

Відповідно до ст. 179 Житлового кодексу Української РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків» затверджених Постановою КМУ № 45 від 24 січня 2006 року «Про внесення змін до постанови Кабміну від 08 жовтня 1992 року № 572», власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» врегульовані права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, якими є власник, споживач, виконавець та виробник, серед яких обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості, згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладання із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за недотримання умов його виконання, згідно з типовим договором. Правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а його обов`язком - оплатити житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Крім того, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач є споживачем комунальних послуг.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На час розгляду справи судом, відповідач не надала даних, що свідчать про сплату заборгованості у добровільному порядку після подання позивачем заяви про зменшення позовних вимог.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в сумі 18 896,06 грн., інфляційних втрат у розмірі 2 649,25 грн. та 3 % річних у розмірі 1 076,81 грн. є обґрунтованими, доведеними, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

У зв`язку із задоволенням позову про стягнення боргу зі сплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території, судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 270 грн. відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 за зустрічним позовом, то слід зазначити наступне.

Суд встановив, що 06.02.2015 року ОСОБА_1 як покупець уклала з ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», який діяв на підставі доручення № 1Д від 31 травня 2013 року від імені ТОВ «Росканітал», що діяв в інтересах закрито недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «Прогрес» (далі - Фонд) інвестиційний договір № 9579/РН-БАРБ, згідно з якими Фонд зобов`язувався забезпечити будівництво будинку АДРЕСА_5 , його введення в експлуатацію та, після оформлення та реєстрації права власності Фонду та квартиру АДРЕСА_6 , передати її у власність покупцю, в порядку, що встановлений цим договором (т. 2 а.с. 7-11)

Згідно з п. 6.2 договорів запланований термін прийняття будинку в експлуатацію 31 грудня 2015 року.

Пунктом 2.5 цього договору передбачено, що квартира АДРЕСА_6 передається Фондом у власність покупця шляхом укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу у відділу продажу Фонду протягом 90 робочих днів після дати настання останньої в часі з усіх наступних подій з видачі відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом будинку проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації: отримання Фондом свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_6 здійснення покупцем повної оплати суми цього договору (сплати усіх інвестиційних платежів за договором).

Відповідно до акту приймання-передачі житлового комплексу або його частини за адресою АДРЕСА_1 від 01 липня 2017 року зазначений будинок передано з обслуговування ТОВ «ЖЕК 2617» на обслуговування ТОВ «Перший український експертний центр».

20 березня 2019 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_7 (т. 1 а.с. 234а-236).

Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

За положеннями ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

За змістом ст. ст. 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначає Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», предметом регулювання якого є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат (ч. 2 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Відповідно до пункту 1 частини першої ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач має праве одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951 цс 15 зазначено, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Суд установив, що ТОВ «Перший український експертний центр» з липня 2017 року є виконавцем послуг з утримання будинків та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі передавального акта від 15 вересня 2017 року, за яким до ТОВ «Перший український експертний центр» перейшли всі права й зобов`язання ТОВ «ЖЕК 2617», в тому числі щодо надання житлово-комунальних послуг за вказаною адресою.

Таким чином, посилання позивача на неотримання від ТОВ «Перший український експертний центр» житлово-комунальних послуг не спростовує факт надання таких послуг ТОВ «Перший український експертний центр».

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема, з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва.

Відповідно до п. 5 ст. 7 та ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Згідно з п. 6 ст. 7 цього Закону інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою.

Статтею 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном.

Згідно зі ст. 177 ЦК України до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

За правилами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Частиною першої статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Положенням пункту 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553), для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються такі документи: 1) документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо; 2) технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо). У разі придбання особою безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром є одиниця нерухомості, документами, що підтверджують набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу облігацій та за наявності документ, згідно з яким здійснювалось закріплення відповідного об`єкта інвестування за власником облігацій (договір резервування, бронювання тощо).

Зазначеними нормами встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб.

Таким чином, саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Виходячи із аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку про те, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом, у розумінні ЦК України стає після його державної реєстрації.

Таким чином, після введення будинку в експлуатацію позивач набула права власності на нерухоме майно, тому всі права та обов`язки щодо утримання та управління вказаним майном перейшли до неї саме з моменту введення будинку в експлуатацію.

Той факт, що позивач зареєструвала оформила право власності на квартиру лише 20 березня 2019 року, не звільняє її від обов`язку власника на утримання зазначеного нерухомого майна.

За таких обставин, доводи позивача про те, що кошти сплачені нею на рахунок ТОВ «Перший український експертний центр» за житлово-комунальні послуги є в розумінні ст. 1212 ЦК України безпідставно отриманими відповідачем коштами необґрунтовані, а тому позовні вимоги про стягнення з ТОВ «Перший український експертний центр» на її користь коштів в сумі 17 921,24 грн. та зарахування їх в рахунок погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги не підлягають задоволенню.

Усі інші доводи позивача, її докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 509, 525, 526 ЦК України, 10, 66, 162 ЖК України, ст. 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задовольнити

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» суму заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 18 896,06 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 649,25 грн. та 3 % річних у розмірі 1 076,81 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» судовий збір у розмірі 2 270 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та зарахування їх в рахунок погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання до Київського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр»: 01042, м. Київ, вул. Саперне поле, буд. 14/55, офіс 1004; .

Відповідач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя О.В. Батрин