Постанова

Іменем України

23 травня 2022 року

м. Київ

справа № 263/3930/16-ц

провадження № 61-12403св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року у складі судді Кулика С. В. та постанову Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 року у складі колегії суддів: Мироненко І. П., Лопатіної М Ю. В., Мальцевої Є. Є.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про стягнення боргу.

Позовну заяву мотивовано тим, що 21 лютого 2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 50 000,00 грн зі строком повернення до 21 серпня 2012 року та зі сплатою 6 % за кожен місяць користування позикою до дня повернення позики.

Також сторони передбачили умовами договору, що при несплаті процентів у встановлений строк вони підлягають подальшій сплаті у розмірі 8 % від суми боргу.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_2 передала в іпотеку позивачу земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 не виконала свої зобов`язання за договором позики.

25 березня 2014 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та іпотекодержателем і ОСОБА_3 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_2 , укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким на виконання вимоги ОСОБА_1 про усунення порушень основного зобов`язання від 21 лютого 2012 року позичальник ОСОБА_2 визнала суму боргу за договором займу від 21 лютого 2012 року у розмірі 270 000,00 грн, яка утворилася станом на 21 березня 2014 року та складається з наступного: суми позики - 50 000,00 грн, процентів - 76 000,00 грн, пені - 144 000,00 грн. Вказану суму позичальник зобов`язалася повернути позикодавцю щомісячними платежами у розмірі не менше, ніж по 20 000,00 грн на місяць, починаючи з 21 квітня 2014 року до 21 квітня 2016 року. Однак відповідач не сплатила позивачу вказану заборгованість.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 270 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 01 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 22 травня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 березня 2014 року у розмірі 270 000,00 грн.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

Додатковою постановою Донецького апеляційного суду від 05 червня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 07 червня 2019 року про виправлення описки, стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4 050,00 грн на користь держави.

Постановою Верховного Суду від 20 лютого2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Донецького апеляційного суду від 22 травня 2019 року, додаткову постанову Донецького апеляційного суду від 05 червня 2019 року, ухвалу Донецького апеляційного суду від 07 червня 2019 року скасовано. Справу № 263/3930/16-ц передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. -

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять відомостей про отримання ОСОБА_2 судової повістки-повідомлення про розгляд справи 22 травня 2019 року. Наявна у справі копія телефонограми не є належним доказом повідомлення відповідача, оскільки за загальним правилом повідомлення учасників справи телефонограмою не відповідає встановленому частиною дев`ятою статті 128 ЦПК України порядку вручення судової повістки.

Постановою Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, відповідач свої зобов`язання з повернення суми боргу не виконала, що є підставою для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заявленої суми боргу, процентів та пені. Апеляційний суд, врахувавши правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), вказав, що оригінал договору позики, який містить боргову розписку позичальника, та правовстановлюючі документи на іпотечне майно (земельну ділянку) перебувають у позивача, що згідно з положеннями чинного законодавства України свідчить про невиконання боржником свого обов`язку з повернення боргу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

05 серпня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди проігнорували факт виконання ОСОБА_2 зобов`язання перед ОСОБА_1 у повному обсязі, що підтверджується наданими суду таблицями, у яких відображено суми платежів та є особистий підпис позивача.

На переконання заявника, суд апеляційної інстанції позбавив її права на змагальність у доведенні своїх вимог, відмовивши у задоволенні клопотання про проведення експертизи відповідно до ухвали від 02 липня 2020 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у 2014 році уклали договір без урахування погашення ОСОБА_2 боргу ще у 2012 році.

Суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин положення статей 1048, 1049 ЦК України, оскільки нарахування процентів повинно відбуватись у межах строку дії договору позики. Суди також не врахували, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі на користь інших осіб.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 року залишено без руху для зазначення в касаційній скарзі обов`язкових підстав касаційного оскарження.

У серпні 2020 року заявником у встановлений судом строк зазначені недоліки касаційної скарги усунуто.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребувано із Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області цивільну справу № 263/3930/16-ц, відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заяви про зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у листопаді 2020 року, ОСОБА_1 заперечував проти доводів ОСОБА_2 , просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

21 лютого 2012 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником був укладений договір позики.

Відповідно до умов договору позики позикодавець передає позичальнику грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн строком до 21 серпня 2012 року зі сплатою 6 % за кожен місяць користування позикою, які повинні виплачуватись не пізніше 21 числа кожного місяця. У разі невиплати вказаних процентів, вони повинні виплачуватись у розмірі 8 % від суми боргу.

Пунктом 1.4 договору позики сторони погодили, що у разі несвоєчасного повернення позики передбачена сплата пені в розмірі 0,5 % від суми позики за кожен день прострочки, сплата 3 % річних та інфляційних втрат.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_1 земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань за вищевказаним договором позики ОСОБА_1 30 січня 2014 року надіслав на її адресу письмову вимогу № 01/625 про усунення у 30-денний строк порушення зобов`язання за договором займу від 21 лютого 2012 року шляхом сплати простроченої заборгованості у повному обсязі.

У відповідь на вказану вимогу ОСОБА_1 ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 21 лютого 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Рябоконь Ю. С., реєстраційний № 965, листом від 11 березня 2014 року повідомила позивача про неможливість задоволення вимог іпотекодержателя з підстав відсутності грошових коштів, однак боржник не заперечує проти укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Також, у вказаному листі міститься прохання про розстрочення чи відстрочення сплати суми боргу за договором позики від 21 лютого 2012 року.

25 березня 2014 року між ОСОБА_1 (позикодавець, іпотекодержатель) та ОСОБА_3 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_2 (позичальник, іпотекодавець), укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким на виконання вимоги ОСОБА_1 про усунення порушень основного зобов`язання від 21 лютого 2012 року позичальник ОСОБА_2 визнала суму боргу за договором займу від 21 лютого 2012 року у розмірі 270 000,00 грн, яка утворилася станом на 21 березня 2014 року та складається з наступного: сума позики у розмірі 50 000,00 грн; проценти за період з 21 серпня 2012 року до 21 березня 2014 року із розрахунку: 50 000,00 грн х 8 % / 100 х 19 міс - 76 000,00 грн; пеня в розмірі 144 000,00 грн з розрахунку: 50 000,00 грн х 0,5 % / 100 х 576 днів. Вказану суму позичальник ОСОБА_2 зобов`язалась повернути позикодавцю ОСОБА_1 щомісячними платами у розмірі не менш, ніж по 20 000,00 грн на місяць, починаючи з 21 квітня 2014 року до 21 квітня 2016 року.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 03 серпня 2018 року у справі № 266/2956/18, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 березня 2014 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарг) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 755/1009/15-ц (провадження № 61-6282св18), від 20 червня 2018 року у справі № 752/13945/15-ц (провадження

№ 61-9749св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року та постанова Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 року відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Системний аналіз зазначених норм цивільного законодавства України вказує на те, що договір позики є двостороннім правочином, реальним, одностороннім договором (оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16 та Верховним Судом, зокрема, у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 484/2410/15-ц (провадження № 61-1395св19).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом положень частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частина перша, друга статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди попередніх інстанцій установили, що 21 лютого 2012 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником був укладений договір позики, на забезпечення виконання зобов`язань за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку.

Сторони не заперечували дійсність указаного договору та не оспорювали його у судовому порядку.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики ОСОБА_1 30 січня 2014 року надіслав на її адресу письмову вимогу № 01/625 про усунення у 30-денний строк порушення зобов`язання за договором займу.

З матеріалів справи відомо, що ОСОБА_2 видала на ім`я ОСОБА_3 довіреність від 21 лютого 2012 року, посвідчену приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Рябоконь Ю. С., реєстраційний № 965, для реалізації представництва, що ґрунтується на підставі усного договору доручення між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , якою уповноважила їх з правом самостійної дії кожного бути представниками з правом підпису від імені ОСОБА_2 документів в органах державної влади та місцевого самоврядування, в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях, органах технічної інвентаризації, органах земельних ресурсів, органах нотаріату та інших з питань виконання умов, зобов`язань за договором позики від 21 лютого 2012 року та договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Рябоконь Ю. С. 21 лютого 2012 року за реєстровим № 963.

25 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_2 на підставі указаної довіреності, укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким на виконання вимоги ОСОБА_1 про усунення порушень основного зобов`язання від 21 лютого 2012 року, позичальник ОСОБА_2 визнала суму боргу за договором займу від 21 лютого 2012 року у розмірі 270 000,00 грн, яка утворилася станом на 21 березня 2014 року. Вказану суму позичальник ОСОБА_2 зобов`язалась повернути позикодавцю ОСОБА_1 щомісячними платами у розмірі не менш, ніж по 20 000,00 грн на місяць, починаючи з 21 квітня 2014 року до 21 квітня 2016 року.

Під час розгляду справи відповідач заперечувала наявність у неї будь-якої заборгованості за договором позики, посилаючись на повне повернення нею суми позики і процентів ще у 2012 році, а також вважала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 умисно уклали фіктивний правочин, який суперечить її інтересам.

На переконання колегії суддів, суди попередніх інстанцій правомірно визнали такі доводи ОСОБА_2 необґрунтованими, що підтверджується наступним.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Фактично нормами статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 03 серпня 2018 року у справі № 266/2956/18, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору від 25 березня 2014 року.

Відмовляючи у задоволені позову у справі № 266/2956/18, суди виходили з того, що ОСОБА_2 не довела тих обставин, що цей правочин вчинено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 внаслідок зловмисної домовленості та на шкоду її правам та інтересам.

Як встановлено судом, 21 лютого 2012 року ОСОБА_2 добровільно надала нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо виконання зобов`язання за договором позики від 21 лютого 2012 року та договором іпотеки. Ця довіреність не містила будь-яких обмежень щодо укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, недійсною не визнана та не була відкликана.

Таким чином, ОСОБА_2 не спростувала належними та допустимими доказами відсутність передумов для укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а дійсність цього договору встановлена судом.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Таким чином, судовими рішеннями у справі № 266/2956/18 встановлено не тільки наявність між сторонами договірних правовідносин за договором позики, а й дійсність договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 березня 2014 року, укладеного на виконання простроченого зобов`язання за договором позики.

Зазначені обставини є преюдиціальними для справи 263/3930/16-ц та не підлягають доказуванню, оскільки встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, у якій брали участь ті самі особи.

Відповідачем не спростовано законність повноважень ОСОБА_3 як її представника за довіреністю під час укладення договору, яким визнано (зафіксовано) наявність у неї ( ОСОБА_2 ) заборгованості у розмірі 270 000,00 грн, яка утворилася станом на 21 березня 2014 року та складається з наступного: суми позики у розмірі 50 000,00 грн; процентів - 76 000,00 грн за період з 21 серпня 2012 року до 21 березня 2014 року із розрахунку: 50 000,00 грн х 8 % / 100 х 19 міс; пені в розмірі 144 000,00 грн з розрахунку: 50 000,00 грн х 0,5 % / 100 х 576 днів.

Тобто умови договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 березня 2014 року стосуються, зокрема, погодження сторонами дійсного розміру заборгованості, яка підлягає поверненню ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

З огляду на це, колегія суддів визнає необґрунтованими доводи касаційної скарги про недійсний розмір заборгованості за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 березня 2014 року.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним між сторонами 25 березня 2014 року на виконання вимоги ОСОБА_1 про усунення порушень основного зобов`язання за договором позики від 21 лютого 2012 року, позичальник ОСОБА_2 , від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_3 , визнала суму боргу за договором займу від 21 лютого 2012 року у розмірі 270 000,00 грн, яка утворилася станом на 21 березня 2014 року.

Встановивши наявність у ОСОБА_2 зобов`язання за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 березня 2014 року, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали наявними правові підстави для настання цивільно-правової відповідальності боржника.

Аргументи ОСОБА_2 про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 755/1009/15-ц (провадження № 61-6282св18), від 20 червня 2018 року у справі № 752/13945/15-ц (провадження № 61-9749св18), є необґрунтованими, оскільки стосуються змісту правовідносин, які не є подібними до справи № 263/3930/16-ц.

Підстави для задоволення касаційної скарги відсутні. Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі надавати оцінку чи переоцінювати докази у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року та постанова Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 року прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець