Справа № 158/3619/21 Головуючий у 1 інстанції: Поліщук С. В.
Провадження № 22-ц/802/247/22 Категорія: 96 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Волинське обласне бюро медико-соціальної експертизи про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 31 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд із зазначеною заявою.

Покликалась на ті обставини, що при народженні їй було встановлено діагноз Вроджена вада розвитку: spina bifida поперекового відділу хребта та у трьохтижневому віці прооперовано. Однак на підтвердження наведених обставин, жодні правовстановлюючі документи не збереглися.

Крім того заявник вказувала, що 05 серпня 2021 року комісією МСЕК їй було встановлено третю групу інвалідності від загального захворювання, що не пов`язане із наявною у неї вродженої хворобою. Дане рішення МСЕК нею було оскаржене, однак 07 вересня 2021 року рішення комісії залишено в силі.

Враховуючи наведені обставини, ОСОБА_1 просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме наявність у неї вродженого захворювання з діагнозом: «Вроджена вада розвитку: spina bifida поперекового відділу хребта».

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 31 грудня 2021 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, заявник ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, подали апеляційну скаргу, у якій просили її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд неповно з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, а зроблений ним висновок не відповідає обставинам справи та обмежує заявниці доступ до правосуддя.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши пояснення заявника та її представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що юридичний факт наявність у неї певного захворювання, який просила суд встановити заявниця, не підлягає встановленню у судовому порядку, а підлягає доведенню в інший спосіб, у позасудовому порядку, компетентними на це органами.

Такий висновок суду є правильний.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Водночас перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, важливо розуміти, що в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

Заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би факт, що має юридичне значення, але йому в цьому було відмовлено (із зазначенням причин відмови).

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній.

Отже, у судовому порядку встановлюються лише такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, і в судовому порядку встановлення юридичних фактів можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суди при вирішенні питання про підвідомчість справи мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, саме з метою отримання доказу, який би підтверджував правомірність її дій, спрямованих на отримання статусу інваліда у зв`язку із наявною у неї вродженою хворобою з діагнозом: Вроджена вада розвитку: spina bifida поперекового відділу хребта.

Однак, процедура проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначена «Положенням про медико-соціальну експертизу», що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317.

Пунктом 3 зазначеного «Положення про медико-соціальну експертизу» встановлено, що медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Відповідно до пункту 4 зазначеного Положення проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Згідно з пунктом 5 Положення у своїй роботі керуються Конституцією і законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами відповідних державних замовників, інших центральних органів виконавчої влади, що регулюють відносини державних замовників, інших центральних органів виконавчої влади, що регулюють відносини у зазначеній сфері, та цим Положенням, іншими нормативно-правовими актами з питань медико-соціальної експертизи.

Медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності (п. 17 Порядку).

Відповідно до пункту 19 Положення про медико-соціальну експертизу комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення.

Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.

Пунктом 25 Порядку передбачено, що рішення комісії може бути оскаржене до суду в установленому законодавством порядку.

Отже, підстави призначення групи інвалідності передбачені в зазначеному вище «Положенні про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317.

Тобто, вказаним актом унормовано, що єдиним компетентним органом, до повноважень якого віднесено встановлення причини інвалідності, є МСЕК. До повноважень суду вирішення вказаних питань не віднесено.

Таким чином, на думку колегії суддів, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції правильно застосував положення п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, тобто дійшов висновку, що спірні правовідносини не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки стосуються рішень та дій МСЕК, які у разі незгоди з ними, підлягають оскарженню за правилами адміністративного судочинства.

Розгляд таких вимог судом є фактично перебиранням на себе органом судової влади функції, яку покладено на спеціальний уповноважений орган, що має відповідну компетенцію. Вказану обставину суд може встановити у випадку оскарження громадянином рішення спеціально уповноваженого органу, що має відповідну компетенцію.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена судом з додержанням вимог цивільного процесуального законодавства, а тому підстав для її скасування і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не впливають на законність оскаржуваної ухвали та не спростовують вірних висновків суду.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 31 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді