Справа № 570/1705/21
Номер провадження 2/570/109/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2022 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю:

секретаря судових засідань Гречки О.В.

представників сторін - адвокатів Печончика О., Таборовця А.

відповідачки-позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 зазначає, що ним набуто у власність земельну ділянку (кадастровий номер :02:010:0610) площею 0,0773 га в с. Колоденка Рівненського району Рівненської області. Також він придбав незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 , розташований на зазначеній земельній ділянці. Це майно було придбане позивачем до укладення шлюбу з відповідачкою, а тому є його приватною власністю. Оскільки відповідачка не визнає право позивача на ці об`єкти нерухомого майна, а також у зв`язку із втратою позивачем правовстановлюючих документів на майно, то позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на земельну ділянку та незавершений будівництвом житловий будинок, готовність якого складає 62%.

Відповідачка подала суду зустрічний позов. Зазначає, що 18.10.2016 року між ОСОБА_1 і відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, відповідний актовий запис № 1547. За період перебування у шлюбі позивачкою було придбано будівельні матеріали та укладено відповідні договори на виконання будівельних та монтажних робіт. Згідно відповіді управління ДАБІ у Рівненській області від 18.02.2019 № 1017-477-19 управлінням внесено інформацію про готовність до експлуатації об`єкта до Єдиного реєстру документів, які дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 08.08.2019 року у справі №569/1197/19 шлюб між сторонами розірвано. Таким чином, будівництво будинку по АДРЕСА_1 було здійснено за період перебування сторін у шлюбі. Спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а захист майнових прав позивачки є можливим лише шляхом визнання права власності на 1/2 частки у цьому майні, без його реального поділу. За наведеного позивачка просить суд ухвалити рішення, яким визнати право власності за кожним із колишніх подружжя на 1/2 частини будинку, та припинити право спільної сумісної власності на майно.

Представником позивача за первісним позовом адвокатом Печончиком О. був поданий відзив на зустрічний позов. Зазначає, що його довіритель не подавав до управління ДАБІ у Рівненській області ніяких документів чи заяв. Подані позивачкою за зустрічним позовом чеки та накладні не підтверджують того, що ці матеріали були використані у процесі будівництва будинку та могли бути підроблені. Також зазначає, що декларація про початок будівельних робіт була подана у 2019 році, а накладні і чеки (частина з них) датовані 2017 роком. За наведеного просить суд відмовити у задоволенні позову.

Були заявлені клопотання про витребування доказів та проведення експертизи, у задоволенні яких суд відмовив.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позов з підстав, що у ньому викладені. Зустрічний позов не визнає з підстав, що викладені у відзиві.

Відповідачка-позивачка ОСОБА_1 первісний позов не визнала. Зазначила, що нею не оспорювалося та не оспорюється право власності позивача щодо земельної ділянки площею 0,0773 га в с. Колоденка Рівненського району Рівненської області. Щодо будинку то зазначає, що його будівництво проводилося під час шлюбу, а тому вона має право на 1/2 його частини. Щодо документів на майно то зазначила, що вона їх не брала і позивачеві за первісним позовом достойменно відомо де ці документи наразі перебувають. Зважаючи на наведене просить суд задоволити поданий нею зустрічний позов.

Представник відповідачки-позивачки ОСОБА_1 адвокат Таборовець А. додав, що на даний час будинок зареєстрований як такий, що закінчений будівництвом. А тому немає підстав для того, щоб прийняти до уваги доводи позивача за первісним позовом про те, що стан готовності будинку на даний час складає 62% і у зв`язку з цим він є незавершений будівництвом. Щодо заяв представника позивача за первісним позовом про те, що його довіритель не звертався до ДАБІ у Рівненській області із заявами, та що є відповідне рішення цієї установи про готовність об`єкта до експлуатації, то позивач не оспорив зазначене рішення у визначеному порядку. Щодо земельної ділянки, то підтвердив, що право позивача ОСОБА_4 ніким не оспорюється. Також позивач ОСОБА_5 міг відновити втрачені (як він зазначає) документи на майно, але цього не зробив. А тому його звернення до суду є безпідставним.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає до часткового задоволення.

Як встановлено при розгляді справи, 18.10.2016 року між ОСОБА_6 і відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, відповідний актовий запис № 1547.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 08.08.2019 року у справі №569/1197/19 шлюб між сторонами розірвано.

09.06.2016 року ОСОБА_2 було набуто у власність земельну ділянку (кадастровий номер :02:010:0610) площею 0,0773 га в с.Колоденка Рівненського району Рівненської області, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Також було набуто незавершене будівництво - житловий будинок за АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці (кадастровий номер :02:010:0610) площею 0,0773 га в селі Колоденка Рівненського району Рівненської області. Відсоток готовності будинку складав 62%.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 105), індексний номер витягу 158650551, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом житлової нерухомості, житловим будинком, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі (серед іншого) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер РВ531, видане 15.02.2019 року Управлінням ДАБІ у Рівненській області.

Отже, на даний час не може йти мова про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом незавершеного будівництва.

Позивач ОСОБА_2 не оспорив рішення Управлінням ДАБІ у Рівненській області про готовність об`єкта до експлуатації, хоча його представник стверджував про те, що ОСОБА_2 не звертався до відповідного управління з будь-якими заявами.

І у той же час ОСОБА_2 звертається до державного реєстратора з заявою про реєстрацію права власності на майно, подаючи при цьому декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер РВ531, видане 15.02.2019 року Управлінням ДАБІ у Рівненській області.

Суд вважає, що позиція представника ОСОБА_2 у цій частині є способом захисту інтересів позивача за первісним позовом, адже за інших умов ОСОБА_2 слід було б притягнути до кримінальної відповідальності за використання ним завідомо підробленого документа.

Зважаючи, що станом на час звернення позивача ОСОБА_4 до суду житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом завершеного будівництва, право власності на яке зареєстроване за позивачем у визначеному порядку, то немає підстав для задоволення позову про визнання за позивачем права власності на незавершене будівництвом майно, готовність якого складає 62%.

Оскільки між сторонами існує спір щодо часток у цьому майні, то суд дійшов висновку про часткове задоволення зустрічного позову з підстав, що будуть наведені нижче.

Щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на земельну ділянку, то суд вважає, що у задоволенні позову у цій частині також слід відмовити.

Так, за положеннями ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивач ОСОБА_5 не довів суду, що ним були втрачені правовстановлюючі документи на майно. Відповідачка ОСОБА_6 зазначила, що вона документи не брала і позивачеві за первісним позовом достойменно відомо де ці документи наразі перебувають. Також додала, що право власності на майно позивача вона не оспорює.

Представник позивача не спростував ці твердження.

У разі втрати правовстановлюючих документів власнику потрібно:

1. опублікувати у пресі оголошення про втрату оригіналу правовстановлюючого документу;

2. звернутися до поліції із заявою про втрату правовстановлюючого документу. В цьому випадку відповідні матеріали поліції у справі про втрату заявником правовстановлюючого документу можуть слугувати підтвердженням самого факту втрати.

3. отримати письмову відповідь від державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про неможливість провести реєстраційні дії щодо майна за відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на нього.

Однак позивач ОСОБА_5 не надав суду жодного підтвердження про те, що ним були вчинені вищезазначені дії.

Окрім того, статтею 53 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що в разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб видається дублікат втраченого документа.

Суду не було надано доказів того, що позивач звертався до нотаріуса із відповідною заявою, але у видачі відповідних документів йому було відмовлено. Суду не було надано доказів того, що відповідачка оспорює права позивача щодо земельної ділянки.

За наведеного відсутні підстави для задоволення первісного позову.

Щодо зустрічного позову, то він підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Аналіз наведених вище норм права дозволяє прийти до висновку про те, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Варто зауважити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_5 до укладення шлюбу придбав житловий будинок, готовність якого складала 62%.

За час шлюбу будинок був завершений будівництвом. Таким чином 38% будинку слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, і саме ця частина майна підлягає поділу між сторонами (у нашому випадку без виділу часток в натурі). Отже, позивачці ОСОБА_6 та відповідачеві ОСОБА_7 належить по 19% будинку як частка кожного з подружжя у спільній сумісній власності, а при поділі майна право спільної сумісної власності на майно має бути припинене.

Таким чином загалом частка ОСОБА_4 у будинку становить: 62% (особисте майно, приватна власність)+19% (частка у майні подружжя) = 81% будинку; а ОСОБА_6 належить 19% будинку.

Зі змісту статті 62 СК України слідує, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Тому, при посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), а також в постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18), від 24 березня 2021 року в справі № 161/17237/19 (провадження № 61-15св21) та від 10 червня 2021 року в справі № 462/1305/16-ц (провадження № 61-7448св19).

Позивачка за зустрічним позовом не довела суду, що за час шлюбу майно у виді будинку істотно збільшилося у вартості за рахунок спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя.

Тому у суду немає підстав для визнання за кожним із подружжя по 50% будинку, як про це просила позивачка за зустрічним позовом.

Щодо розподілу судових витрат.

Позивач був звільнений від сплати судових витрат, у задоволенні його позову відмовлено, тому судові витрати за первісним позовом покладаються на державу.

Позивачка за зустрічним позовом сплатила судові витрати у розмірі 6810 грн., відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5 звільнений від сплати судових витрат, суд задоволив позовні вимоги у розмірі 38% від заявлених (19%+19%), тому 2587, 80 грн. 38 % судових витрат (судовий збір в порядку ст. 141 ЦПК України), що був сплачений в загальному розмірі 6 810 грн. відповідно до реквізитів квитанції АТ "Ощадбанк" № 17 від 02.08.2021 року, слід повернути ОСОБА_8 .

Доказів того, що ОСОБА_6 понесла інші судові витрати, не було надано суду.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Оскільки суду не були надані докази сплати позивачкою судових витрат на правову допомогу, тому у стягненні таких витрат слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна - задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право (особистої) приватної власності на 19 % житлового будинку, загальною площею 105,6 м. кв., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:010:0610 площею 0,0773 га.

Визнати за ОСОБА_2 право (особистої) приватної власності на 81% житлового будинку, загальною площею 105,6 м. кв., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:010:0610 площею 0,0773 га.

Припинити право спільної сумісної власності щодо зазначеного будинку.

Повернути ОСОБА_1 2587, 80 грн. 38 % судових витрат (судовий збір в порядку ст. 141 ЦПК України), що був сплачений в загальному розмірі 6 810 грн. відповідно до реквізитів квитанції АТ "Ощадбанк" № 17 від 02.08.2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач-відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканець: АДРЕСА_2 )

Відповідачка-позивачка: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканка: АДРЕСА_3 )

Суддя Красовський О.О.

Повне рішення суду складено 06 травня 2022 р.