Справа № 443/315/19 Головуючий у 1 інстанції: Равлінка Р.Г.
Провадження № 22-ц/811/3788/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , його представника - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 24 вересня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що, 02 жовтня 2003 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, у якому у них народилося троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Звернулася із позовом про розірвання шлюбу, оскільки спільне життя у них не склалося через те, що відповідач зловживав спиртними напоями, бив її, ображав, внаслідок чого виникали сварки та скандали. Зазначає, що за час подружнього життя вони з відповідачем придбали майно, яке є їхньої спільною власністю, відтак підлягає поділу порівно між ними, а саме: телевізор плазмовий вартістю 10 000 грн.; тюнер вартістю 800 грн.; комп`ютер вартістю 9000 грн.; комп`ютерний стіл вартістю 1500 грн.; порохотяг вартістю 3000 грн.; газовий котел вартістю 15 000 грн.; бензопилу вартістю 2000 грн.; мотокосу вартістю 2500 грн.; ноутбук вартістю 1500 грн.; інтернет з вай-фаєм вартістю 2500 грн.; електросушилку вартістю 700 грн.; двоспальне ліжко вартістю 5000 грн.; шафу-купе вартістю 4000 грн.; пральну машинку вартістю 6000 грн.; автомобіль марки «Опель Астра», д.н.з. НОМЕР_1 вартістю 3000 доларів США, що еквівалентно 87 100 грн. Вказує, що майно, набуте за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а у разі поділу майна частки дружини та чоловіка є рівними , якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вважає, що наявні підстави для відступлення від рівності часток у майні подружжя і суд може виділити їй більшу частку, оскільки разом з нею проживають діти. З наведених підстав просить поділити спільне майно, яке придбане за час шлюбу:

-виділити у її власність: телевізор марки «Самсунг» вартістю 10 000 грн.; тюнер вартістю 800 грн.; газовий котел вартістю 15 000 грн; шафу-купе вартістю 4000 грн; половину грошових заощаджень на суму 1500 доларів США, що становить 41 625 грн. та половину вартості автомобіля, а саме 41 625 грн., а всього на загальну суму 140 675 грн.

-виділити у власність відповідача: комп`ютер вартістю 9000 грн.; комп`ютерний стіл вартістю 1500 грн.; порохотяг вартістю 3000 грн.; бензопилу вартістю 2000 грн.; мотокосу вартістю 2500 грн.; електросушку вартістю 700 грн.; двоспальне ліжко вартістю 5000 грн.; ноутбук вартістю 1500 грн.; інтернет з вай-фаєм вартістю 2500 грн.; половину грошових заощаджень в розмірі 41 625 грн. та автомобіль вартістю 3000 доларів США, з яких 41 625 грн. повернути їй, а всього на загальну суму 110 950 грн.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 24 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що відсутні підстави для відмови у позові повністю, оскільки суд першої інстанції, встановивши, що під час шлюбу придбано котел, комп`ютер, телевізор та бензопилу, безпідставно не поділив зазначене майно між сторонами у справі. Зазначає, що суд не захистив її порушене право власності на спільно нажите з відповідачем майно, не врахував при цьому інтереси дітей, незважаючи на те, що майно, набуте під час шлюбу, є спільною власністю подружжя. Вказує, що не зверталася з позовними вимогами про виділення у її власність тюнера, шафи-купе, порохотяга, мотокоси, електросушки, ліжка, інтернет з вай-фаєм, ноутбука та автомобіля, оскільки це майно їй не потрібно, а в позовній заяві та в судовому засіданні вона просила виділити у її власність телевізор, тюнер, газовий котел, шафу-купе, а також половину грошових заощаджень та половину вартості автомобіля. Звертає увагу, що не мала можливості оплатити проведення експертизи з метою визначення вартості майна через те, що на її утриманні перебувають діти, відтак вона знаходиться в тяжкому матеріальному становищі. З наведених підстав просить рішення суду скасувати, а справу направити на повторний розгляд до суду першої інстанції в іншому його складі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не погодили між собою вартості спільно набутого майна, а за відсутності визначеної експертним шляхом вартості набутого за час шлюбу майна, суд позбавлений можливості вирішити питання його поділу.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Зі змісту положень глав 7 та 8 СК України, вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, згідно із ч. 1 ст. 61 СК України.

Згідно із ст. 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до роз`яснень п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`снено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність .а обґрунтованість укладених правочині з, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо, Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Окрім того, згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.10.2003 сторони по справі уклали шлюб, який був зареєстрований Лисятицькою сільською радою Стрийського району Львівської області, про що 02,10.2003 зроблено запис № 12 та 02.10.2003 видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_2 /а.с. 6/.

Від шлюбу у сторін народилось троє дітей, син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , видане 10.09.2004 Вільховецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, про що 10.09.2004 зроблено відповідний запис №28 та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , видане 04.08.2009 Вільховецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, про що 04.08.2009 зроблено відповідний актовий запис № 20 та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , видане 24.10.2017 Жидачівським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівської області, про що 24.10.2017 зроблено відповідний актовий запис №141.

Відповідно до листа заступника начальника СВ Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області майора поліції А.Климовича від 17.11.2020 № 15-386/60/02-2020 та витягу з ЄРДР за фактом самовільного вивозу спільно набутих речей за час спільного подружнього проживання з будинку, у якому разом проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внесено відомості про вчинене кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР за №0000449 від 04.05.2017, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України та 14.05.2017 дане кримінальне провадження було закрито.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що з протоколу допиту свідка від 05.05.2017 вбачається, що ОСОБА_2 повідомив про те, що з житлового будинку, у якому проживав разом з позивачкою, забрав телевізор марки «Samsung», комп`ютер, бензопилу та бойлер.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що судом встановлено, що сторонами було придбано під час шлюбу наступне майно: котел, комп`ютер, телевізор та бензопилу, тобто, судом безспірно встановлено, що зазначене майно було придбано під час шлюбу, а відтак таке є спільним майном подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 . В суді апеляційної інстанції підтвердив, що котел, комп`ютер, телевізор «Самсунг» та бензопила були придбані за час спільного подружнього проживання, які він з житлового будинку, у якому проживав разом з позивачкою, забрав і такі знаходяться у нього.

За вищенаведеного, колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що такі не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, такі не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтовані та недоведені.

Встановивши, що котел марки «Вісман», марку якого сторони уточнили в суді апеляційної інстанції, комп`ютер, телевізор кольоровий марки «Самсунг» та бензопила були придбані сторонами під час перебування у шлюбі, та дійшовши висновку, що такі є спільним майном подружжя, суд першої інстанції, покликаючись на ст. ст. 13, 76, 77-80, 81, 89 ЦПК України, не вирішив питання про поділ цього майна, мотивуючи відсутністю вартості цього майна, оскільки це позбавило суд першої інстанції можливості провести розподіл спільного майна подружжя без визначення його вартості.

В суді апеляційної інстанції сторони не могли визначитися з вартістю згаданого вище майна, пояснюючи тим, що котел «Вісман», комп`ютер, телевізор марки «Самсунг» та бензопила придбані більше десяти років тому.

І в суді першої інстанції, і в суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що немає матеріальної можливості оплатити проведення експертизи, так як не працює, займається вихованням дітей.

Наведене вище перешкоджає провести поділ майна в натурі з урахуванням його вартості, виходячи із засад рівності часток подружжя в майні, набутому за час перебування у шлюбі.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 не наполягав на виділенні йому телевізора марки «Самсунг» та котла марки «Вісман», не заперечував щодо виділення цього майна позивачці ОСОБА_1 на зазначених ним умовах.

Враховуючи наведене, а також те, що з позивачкою залишилися проживати двоє малолітніх дітей віком 12 та 4 роки, те, що вона не працює, займається вихованням дітей, враховуючи потребу позивачки та дітей саме в користуванні котлом, що забезпечить житловий будинок, у якому вони проживають, опаленням, та телевізором, який необхідний для їх загального розвитку, колегія суддів, враховуючи інтереси дітей, що залишились проживати разом з позивачкою, приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 слід виділити котел марки «Вісман» та телевізор марки «Самсунг», а відповідачу ОСОБА_2 виділити комп`ютер та бензопилу.

Що стосується іншого майна, про поділ якого звернулася ОСОБА_1 , то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачка, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів того, що за період шлюбу, було придбано майно, яке просить вона виділити їй у власність, зокрема, тюнер, шафу-купе, порохотяг, мотокосу, електросушку, ліжко, інтернет з вай-файлом, ноутбук та автомобіль, а також набуті грошові кошти, а тому суд вірно відмовив у поділі цього майна за недоведеністю придбання майна за час перебування сторін у шлюбі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 24 вересня 2021 року- скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поділити спільне майнно, придбане ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі, виділивши у власність ОСОБА_1 телевізор кольоровий марки «Самсунг» та газовий котел марки «Вісман»; виділивши у власність ОСОБА_2 бензопилу та комп`ютер.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14.04.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк