Житомирський апеляційний суд
Справа №282/413/21 Головуючий у 1-й інст. Вальчук В. В.
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Кузьменко А.О.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 27 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Вальчук В.В.

у цивільній справі №282/413/21 за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі-Банк) звернулося до суду з позовом. Банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 74 893,07 дол. США, встановити подальші нарахування відповідно до умов кредитного договору до моменту виконання рішення відповідно до п.10 ст.265 ЦПК України та вирішити питання судових витрат. В обґрунтування поданого позову зазначав, що АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків якого є АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір №892/26-332 НКЛ 3. Відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачу ОСОБА_2 кредит у сумі 120 000,00 дол. США, а останній зобов`язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком №1 до нього - графіком погашення кредиту. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредит у сумі 120 000,00 дол. США, однак в порушення умов кредитного договору ОСОБА_2 свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 23.03.2021 року має прострочену заборгованість за кредитом в сумі 74 893,07 дол. США.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника, що випливають з основного договору, відповідно до ст.553 ЦК України, позивач та ОСОБА_1 уклали договір поруки. Відповідно до умов договору поруки ОСОБА_1 як поручитель поручається за виконання ОСОБА_2 , обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Згідно умов договору поруки відповідачі відповідають перед позивачем за порушення обов`язків за договором, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і боржник. Оскільки на вимоги позивача відповідачі заборгованість не погасили, від виконання своїх зобов`язань ухиляються, Банк звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 27 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ "Альфа - Банк" заборгованість за кредитним договором №892/26-332 НКЛ 3 від 14.04.2008 року в сумі 74893 (сімдесят чотири тисячі вісімсот дев`яносто три) долари США 07 центів та понесені судові витрати пов`язані зі сплатою на користь держави судового збору в сумі 31086 (тридцять одна тисяча вісімдесят шість) грн. 97 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати в частині солідарного стягнення з неї заборгованості за кредитним договором та понесених судових витрат і прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог щодо неї відмовити. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт зазначає, що позивачем не надано до суду належного доказу на підтвердження існування укладеного між Банком та ОСОБА_1 договору поруки. Оскільки, не пам`ятає, що б вона відвідувала відділення АТ «Альфа Банк» та підписувала договір поруки. Крім того вважає, що оскільки строк виконання зобов`язання за кредитним договором закінчився 13.04.2018 р., то на момент звернення до суду із цим позовом - 23.03.2021 року порука ОСОБА_1 припинилася. А тому позов в частині вимог до поручителя не підлягає задоволенню саме з цих підстав. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа № 604/156/14-ц, провадження №14-644цс18.

Рішення суду в даній справі в частині вимог до ОСОБА_2 не оскаржується. А тому в цій частині його законність апеляційним судом не перевіряється.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 14 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», було укладено Договір кредиту №892/26332 НКЛ 3 (а.с.4-8).

За умовами вказаного кредитного договору банк надав позичальнику кредит у сумі 120000 доларів США зі сплатою 14% річних за користування кредитними коштами.

В п.2.2. договору зазначено, що кредит вважається наданим в момент (день) списання суми траншу кредиту з позичкового рахунку.

Відповідач зобов`язався погашати кредит щомісячно відповідно до графіка, визначеного в п.1.1.2 Договору кредиту.

Нарахування процентів за Кредитними договорами здійснюється відповідно до п.2.4 Договору кредиту.

Сторони погодили графік повернення кредитних коштів, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язаний щомісячно до 05 числа вносити банку на погашення кредиту 667,00 доларів США. Кінцевим терміном повернення грошових коштів сторони визначили 13 квітня 2018 року.

01 липня 2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 до Договору не відновлювальної кредитної лінії №892/26-332 НКЛ 3 від 14.04.2008 року (а.с.9).

20.09.2010 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладеного додаткову угоду №2 до Договору не відновлювальної кредитної лінії №892/26-332 НКЛ 3 від 14.04.2008 року (а.с.11).

14 квітня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №892/7 ПФО 6. Згідно умов договору поруки поручитель зобов`язався перед кредитором солідарно відповідати за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за договором не відновлювальної кредитної лінії №892/26-332 НКЛ 3 від 14.04.2008 року щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливої неустойки (пені, штрафу) у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту (а.с.13).

20 вересня 2010 року між вказаними сторонами було укладено додатковий договір № до договору поруки №892/7 ПФО 6 від 14.04.2008 року (а.с.14).

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 23.03.2021 року заборгованість за кредитом згідно кредитного договору №892/26-332 НКЛ 3 від 14.04.2008 року становить 74 893,07 дол. США(а.с.15).

Згідно п.1.2 Статуту Акціонерного товариства «Альфа Банк», погодженого Національним банком України 26 листопада 2019 року, АТ «Альфа Банк», який був створений у відповідності до рішення Загальних зборів акціонерів (протокол №3/2009 від 01.06.2009 року), є правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк».

Задовольняючи позов в частині вимог до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що вона як поручитель позичальника несе солідарний із останнім обов`язок по погашенню заборгованості за кредитним договором.

Проте, погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з`ясування всіх обставин справи.

Так, відповідно до ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання та захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов`язання боржником закон передбачає спеціальні заходи визначає окремі види забезпечення виконання зобов`язання: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток або інші види, встановлені договором або законом (ст. 546 ЦК України).

Доцільність використання того чи іншого виду забезпечення виконання зобов`язання залежить від сутності забезпеченого зобов`язання. Поручителем може бути будь-яка фізична або юридична особа, майнове становище і ділові якості якої не викликають сумнівів у кредитора.

Відносини, пов`язані з порукою, врегульовано нормами § 3 гл. 49 розд. І кн. 5 ЦК України.

Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

При цьому слід зазначити, що зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

При цьому умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 за №6-170цс13 та за ст. 111-28 ГПК України дано висновки Верховного Суду України, що є обов`язковими до застосування.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України у справі №6-53цсу14 від 17.09.2014 року, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань, застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Питання правильного застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було також предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №408/8040/12 (провадження №14-145цс18) та у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду в постановах від 13 червня та 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від попередньої практики Верховного Суду України та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором має бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

В даному випадку, як зазначалося вище, строк дії кредитного договору закінчився 13 квітня 2018 року. За таких обставин заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в тій частині, що саме з цієї дати слід обраховувати визначений ч.4 ст.559 ЦК шестимісячний строк.

Оскільки з позовом Банк звернувся лише у березні 2021 року, то є достатні підстави вважати про припинення поруки. Проте, суд першої інстанції на це уваги не звернув.

Заперечення представника позивача в тій частині, що в даному випадку слід застосовувати трирічний строк, передбачений ч.4 ст.559 ЦК, не заслуговують на увагу, оскільки обумовлені помилковим тлумаченням положень закону щодо дії закону в часі. Зокрема, на час укладення договору поруки (момент виникнення спірних правовідносин) діяла редакція ч.4 ст.559 ЦК, за змістом якої порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Заперечення позивача в тій частині, що відповідачка ОСОБА_1 має відповідати за зобов`язаннями позичальника як дружина, оскільки кредит взято в інтересах сім`ї, також не можуть бути визнані обгрунтованими. В даному випадку правовідносини випливають не із сімейних, а саме із договору іпотеки.

За наведених обставин рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Любарського районного суду Житомирської області від 27 липня 2021 року в частині вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про солідарне стягнення з неї заборгованості та судових витрат.

Ухвалити в цій частині вимог нове рішення про відмову в позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: