Провадження № 22-ц/802/963/22 Категорія: 68 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Здрилюк О. І., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2022 року та на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 18 жовтня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який рішенням Луцького міськорайонного суду Волинської області від 01 лютого 2013 року між ними було розірвано. У шлюбі народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час проживає з нею та повністю перебуває на її утриманні. Відповідач життям дочки не цікавиться, участі у її вихованні не приймає.

Позивач зазначала, що має намір та матеріальну можливість забезпечити відпочинок дочки за межами України, а саме відвідати Сполучені Штати Америки (штат Колорадо, місто Колорадо-Спрингс), де проживають її родичі, з 01 жовтня 2022 року по 01 березня 2023 року. Виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню її світогляду та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку.

Незважаючи на військовий стан, запроваджений на всій території України, для виїзду дочки за межі України необхідна нотаріально посвідчена згода батька. Однак, на її неодноразові звернення відповідач ОСОБА_2 не реагує, відповідає немотивованою відмовою, блокує номер її телефону.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2 за межі України до Сполучених Штатів Америки, штат Колорадо, місто Колорадо-Спрингс, у її супроводі, на період з 01 жовтня 2022 року по 01 березня 2023 року та надати їй дозвіл на оформлення, виготовлення та отримання відповідних віз та дозволів в консульських та інших дипломатичних установах для тимчасового виїзду за кордон неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька дитини ОСОБА_2 , а також стягнути з відповідача на її користь понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2 за межі України до Сполучених Штатів Америки, штат Колорадо, місто Колорадо-Спрингс, у супроводі матері ОСОБА_1 , на період з 01 жовтня 2022 року по 01 березня 2023 року та надано ОСОБА_1 дозвіл на оформлення, виготовлення та отримання відповідних віз та дозволів в консульських та інших дипломатичних установах для тимчасового виїзду за кордон неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька дитини ОСОБА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 та її заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що йому не надсилалася копія позовної заяви з додатками, у зв`язку з чим він не міг дізнатися про предмет позову та подати відзив на позовну заяву до вирішення справи по суті, у якому він мав намір викласти свої заперечення щодо спору, та крім того, оскаржуване рішення було ухвалено без його участі. Суд не звернув уваги на те, що позивачем у позовній заяві було зазначено лише мету поїздки і дату, водночас нею не зазначено спосіб подорожування, умови та місця проживання дитини за кордоном, підтвердження її фінансової спроможності. Наведене, на думку відповідача, виключає можливість встановити ту обставину, чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Крім того, позивачем не доведено належним чином розумність, реальність та співмірність розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, який нею був заявлений у розмірі 7 000 грн, що не давало суду передбачених законом підстав для стягнення таких витрат з нього на користь позивача.

Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавала.

Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились.

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України не здійснюється.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у цій справі є 17 листопада 2022 року - дата складення повного судового рішення.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 2003 року, який між ними було розірвано рішенням Луцького міськорайонного суду Волинської області від 01 лютого 2013 року, яке набрало законної сили (а.с.9-10).

У шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9, 11).

Як встановлено судом, неповнолітні діти проживають разом із позивачем ОСОБА_1 , перебувають на її забезпеченні. Відповідач сплачує аліменти на утримання неповнолітніх дітей, на момент розгляду справи заборгованість по аліментам відсутня.

З наявних у матеріалах справи довідок Комунального закладу «Луцького навчально-виховного комплексу загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №22-ліцею Луцької міської ради» слідує, що відповідач ОСОБА_2 , як батько дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2019 року у школі дітей не відвідує, участі у їх вихованні не бере (а.с.14-31).

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням ЄСПЛ у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення ст. 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Відповідно до частин 2, 4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Частинами 1, 2 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини за ст. 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст. 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом ст. 124 Конституції України та ст. 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 463/6501/21, яка також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17.

Ураховуючи наведене та за установлених судом обставин у цій справи, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі матері відповідатиме найкращим інтересам дитини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такий дозвіл за відсутності згоди батька може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Судом враховано мету поїздки (відпочинок, розширення світогляду, вдосконалення навичок спілкування іноземною мовою) та державу прямування, думку неповнолітньої ОСОБА_3 , яка була присутня у судовому засіданні та підтвердила бажання тимчасового виїзду за кордон, а також і ту обставину, що тимчасовий виїзд дитини за кордон, не порушуватиме прав батька дитини на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини.

Отже, суд першої інстанції, враховуючи встановлені ним належним чином фактичні обставини у справі на підставі наданих доказів, а також зважаючи на найкращі інтереси дитини, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач ОСОБА_2 всупереч наведеним нормам процесуального права не довів, що виїзд дитини за кордон порушуватиме її найкращі інтереси, якими і повинен керуватися суд під час розгляду цієї категорії спорів.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Наведені відповідачем ОСОБА_2 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами, правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 463/6501/21 і не впливають на законність рішення суду.

Покликання відповідача на те, що йому не надсилалася копія позовної заяви з додатками, у зв`язку з чим він не міг дізнатися про предмет позову та подати відзив на позовну заяву до вирішення справи по суті, в якому він мав намір викласти свої заперечення щодо спору, та крім того, оскаржуване рішення було ухвалено без його участі, є безпідставними, оскільки як слідує з матеріалів справи, відповідач брав участь у розгляді справи через своїх представників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які двічі подавали суду клопотання про відкладення судових засідань 25 серпня 2022 року та 08 вересня 2022 року, мотивовані необхідністю ознайомитися з матеріалами справи, однак так і не ознайомилися з ними. Водночас будь-яких доказів наявності перешкод для ознайомлення з матеріалами справи відповідачем чи його представниками надано не було.

Отже, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Щодо оскарження додаткового рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2022 року.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункти 1, 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, з огляду на викладене, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, надала: договір про надання професійної правничої допомоги б/н від 08 серпня 2022 року, укладений між нею та адвокатом Гринчуком І. С. та додаток до нього б/н від 08 серпня 2022 року; рахунок б/н від 09 вересня 2022 року на суму 7 000 грн та квитанцію про сплату вказаних коштів адвокату; акт надання послуг від 09 вересня 2022 року з відповідним описом наданих послуг від 22 вересня 2022 року (аналіз позовної заяви та консультація клієнта - 1 год.; підготовка та подання заяви - 4 год.; представництво інтересів у судовому засіданні - 0,5 год., підготовка та подача заяви про винесення додаткового рішення - 05 год.); свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Гринчука І. С. серії ВЛ № 1074 від 18 грудня 2018 року; ордер серії АС №1044329 від 08 вересня 2022 року відповідно до договору про надання правової допомоги б/н від 08 серпня 2022 року.

Належно оцінивши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача у розмірі 7 000 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2022 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: