ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2165/21 Номер провадження 22-ц/814/364/22Головуючий у 1-й інстанції Парахіна Є. В. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Карпушина Г.Л., Хіль Л.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Сайченко Яни Василівни, діючої в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2021 року у складі головуючого судді Парахіної Є.В., постановлену в залі суду в м. Полтава, дата складання повного тексту ухвали 18 листопада 2021 року, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі № 553/2165/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради, про встановлення місця проживання дитини з батьком.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача

в с т а н о в и л а :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду із вказаним позовом, прохав визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним.

Під час підготовчого судового засідання представник ОСОБА_1 адвокат Сайченко Я.В. звернулась із заявою про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви послалась на те, що спільна дитина сторін проживає разом з матір`ю, остання створює ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні із сином.

Вказувала, що ОСОБА_1 неодноразово подавались заяви до органів поліції та служби у справах дітей, в тому числі щодо викрадення дитини 20 серпня 2021 року та стосовно перешкод у спілкуванні з дитиною, в тому числі 21 вересня 2021 року, 30 вересня 2021 року, 02 листопада 2021 року, які не були ефективними.

Зазначала, що у позивача є обґрунтовані підозри, що відповідач намагається виключити його з життя сина. Ураховуючи вік дитини (2 роки 2 місяця на момент подачі позову), якщо відповідачка обмежить ще більш тривалий час дитину у батьківській увазі, вихованні та піклуванні, то дитина ризикує втратити зв`язок з татом, що може призвести до настання негативних наслідків.

Прохала місцевий суд на час розгляду справи:

- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди зустрічам, спілкуванню та проведенню спільного часу ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на дитячих майданчиках, у розважальних центрах та кінотеатрах у м. Полтаві;

- заборонити ОСОБА_2 перешкоджати спілкуванню, вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення перешкод, у побаченнях та проведенні часу ОСОБА_1 та малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м. Полтаві;

- встановити ОСОБА_1 час для спілкування, зустрічей та проведення спільного часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної другої суботи з 10:00 год. до 18:00 год. та кожної другої неділі з 10:00 год. до 18:00 год. з урахуванням денного (обіднього) сну дитини та/або відвідування дитиною груп розвитку, гуртків та інше;

- покласти зобов`язання на позивача ОСОБА_1 супроводжувати дитину на групи розвитку, гуртки та інші розвиваючі заняття, у яких дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та відвідує, якщо час вказаних занять співпадає з часом перебування дитини з батьком.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2021 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сайченко Я.В. про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою, її в апеляційному порядку оскаржила адвокат Сайченко Я.В., діюча в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на те, що ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги вказувала, що при постановленні ухвали зазначив як, обгрунтування про необхідність зв`язку вимог позовної заяви та заяви про забезпечення позову, що прямо заборонено ч.10 ст.150 ЦПК.

Вказувала, що судом першої інстанції при розгляді заяви про забезпечення позову не враховано висновки Верховного Суду.

Також вказувала, що метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Зазначала, що у ОСОБА_1 з огляду на попередній досвід його обмеження у праві виховання, спілкування та піклування про сина є обгрунтовані підозри, ОСОБА_2 намагається виключити його із життя сина, що підтверджується заявами до поліції, рішенням суду про відмову у видачі обмежувального припису щодо нього.

Завдяки протиправним діям ОСОБА_2 , їх син на момент подачі апеляційної скарги близько трьох місяці не спілкувався з батьком, через що емоційний та духовний контакт між ними втрачається.

Вважає, що ОСОБА_1 може втратити емоційний зв`язок із сином, оскільки тривалий розгляд вказаної справи припадає на період формування дитини.

Також зазначала, що порушення прав дитини є недопустимими і дитина має рівні права та обов`язки щодо батьків, а батьки рівні права та обов`язки щодо дітей. Наявність перешкод для дитини у спілкуванні з батьком, а у батька у спілкуванні з дитиною є підставою вважати дії ОСОБА_2 такими, що порушують їх права, однак місцевим судом зазначене було проігноровано.

Вважає, що суд розглядаючи заяву, належним чином не дослідив докази та обгрунтування цієї заяви.

Ураховуючи викладене, прохала ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави скасувати від 18 листопада 2021 року скасувати та постановити нову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.

Від Виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника органу опіки і піклування Подільської районної у м. Полтаві ради.

На електронну адресу суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 , адвоката Сайченко Я.В., у якому прохала судове засідання провести без її участі та без участі ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк від учасників справи не надходив, що в силу ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Зі змісту позову ОСОБА_1 вбачається, що предметом спору є визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Зміст обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, та встановлених судом обставин справи, свідчить про те, що малолітній ОСОБА_3 , на час звернення позивача до суду з вищевказаним позовом, проживав разом з батьком в м. Харкові, з чим не погоджувалась відповідач - мати дитини ОСОБА_2 .

Місцевим судом встановлено, що на момент подачі зави про забезпечення позову дитина, якій виповнилось 2 роки, проживала разом з відповідачем ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи підстави вжиття заходів забезпечення позову, представник позивача наголошувала на те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені ст. 150 ЦПК України, пункти 2, 3 ч. 1 якої, в тому числі, передбачають забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії та встановлення обов`язку вчинити певні дії.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 своєї постанови від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Частина 3 ст. 150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними з заявленими позивачем вимогами.

Співмірність, зокрема, передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Враховуючи вищенаведене, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Постановляючи ухвалу про відмову в забезпеченні позову суд виходив з того, що представником позивача у заяві про застосування заходів забезпечення позову не зазначено жодних об`єктивних доказів на підтвердження вказаних обставин та до неї не приєднано. Натомість сам ОСОБА_1 у судовому засіданні підтвердив той факт, що на момент розгляду заяви в суді першої інстанції він періодично раз на тиждень спілкувався з сином за допомогою відеозв`язку, що спростовує твердження про те, що ОСОБА_2 не дає йому можливості спілкуватись з дитиною.

Місцевий суд зазначив, що позивачем не доведено необхідність та доцільність застосування саме запропонованих заходів забезпечення позову, з урахуванням предмету та підстав позовних вимог, не обґрунтовано, яким чином невжиття запропонованих представником позивача заходів забезпечення позову може перешкодити фактичному виконанню або зробити неможливим виконання судового рішення у даній справі у разі задоволення позову.

Крім того суд першої інстанції прийшов до висновку з яким погоджується колегія суддів, що звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивач прохав суд забезпечити позов шляхом усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Проте судом у даному провадженні не вирішуються вимоги щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини, а відтак суд прийшов до висновку про відсутність зв`язку між заходом забезпечення позову, обраним представником заявника і предметом позову.

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази у сукупності із положеннями законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції та приходить до висновку, що спосіб забезпечення позову, який просить застосувати ОСОБА_1 , є за своєю суттю позовною вимогою про встановлення графіку спілкування з дитиною, а вжиття такого заходу забезпечення позову призведе до фактичного задоволення позову ще до ухвалення рішення у справі та до пред`явлення таких вимог.

За таких умов таке забезпечення є недопустимим.

Вирішення даного питання можливе лише шляхом постановлення рішення по справі за результатами її розгляду по суті у разі пред`явлення відповідних позовних вимог.

За таких обставин ОСОБА_1 не наведено достатніх підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків ухвали суду першої інстанції.

Ураховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу адвоката Сайченко Яни Василівни, діючої в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2022 року.

Головуючий: С.А. Гальонкін

Судді: Г.Л. Карпушин

Л.М. Хіль