ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року м.Суми

Справа №577/2727/20

Номер провадження 22-ц/816/864/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

треті особи: Центр надання адміністративних послуг Конотопської міської ради, Орган опіки і піклування Конотопської міської ради.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 рішення Конотопськогоміськрайонного суду Сумської області від 23червня 2022 року, в складі судді Гетьмана В.В., ухвалене у м. Конотоп, повний текст судового рішення виготовлено 27.06.2022 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду влипні 2020 року із позовною заявою, позивач просила суд визнати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 року такими, що втратили право на користування житлом по АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що їй належить на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказує, що її син ОСОБА_6 до 16.08.2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою ОСОБА_4 від якого народилося двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживали в належному їй житловому будинку. ІНФОРМАЦІЯ_4 її син ОСОБА_6 помер. З 23.09.2017 року відповідачі перестали проживати в спірному будинку та переїхали за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що 25.09.2019 року відповідачка ОСОБА_4 придбала у власність двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , де проживає із своїми дітьми. Таким чином, відповідачі не проживають за місцем реєстрації близько трьох років, проте добровільно знятися з місця реєстрації не бажають в зв`язку з чим позивач позбавлена можливості в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 червня 2022 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим в АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , 282 (двісті вісімдесят дві) грн. 33 коп. сплаченого судового збору та 366 (триста шістдесят шість) грн. 66 коп. витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з законного представника неповнолітнього відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , 282 (двісті вісімдесят дві) грн. 33 коп. сплаченого судового збору та 366 (триста шістдесят шість) грн. 66 коп. витрат на правничу допомогу.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що мати відповідачів - ОСОБА_4 має на праві власності житло у якому проживає разом з відповідачами, а тому при задоволенні позовних вимог відповідачі не стануть "безхатченками", а позивачу будуть усунуті перешкоди у користуванні і розпорядженні своєю власністю. Також виходив з того, що рішенням суду ОСОБА_4 визнана такою, що втратила право користування спірним житлом, а тому її неповнолітня дитина повинна проживати разом з матір`ю, а не з позивачем, всупереч волі останньої.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що починаючи з моменту народження вона прописана та проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Незважаючи на те, що її батьки розлучилися, вона продовжувала проживати в ньому разом зі своєю бабусею, дідусем, сестрою та батьками. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її батько ОСОБА_6 . Вказує, що в період з 05.08.2016 року по 30.06.2020 року вона не проживала у спірному приміщенні через те, що навчалась в Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, та проживала в казармі із розпорядком дня, що затверджений ректором університету. З 30.06.2020 року вона повернулася до спірного житлового приміщення, проте її бабуся маючи погані стосунки із її матір`ю не пустила її до вказаного житла. Зазначає, що підставою для визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням може слугувати лише свідома поведінка особи, що свідчить про втрату нею інтересу до такого приміщення, який нею втрачено не було. Вказує, що її сестра та мати були виселені зі спірного житлового приміщення примусово її бабусею, хоча їх речі певний час залишалися у вказаному будинку, вимушені були певний час проживати у гуртожитку доки не придбали власної квартири. Вказує, що на даний час вона має намір продовжувати користуватися вищевказаним житлом та нести обов`язки щодо його утримання.

Від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому остання не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі та зазначає, що відповідач є повнолітньою особою, а в казармі проживала лише 16 днів. Після закінчення навчального закладу в червні 2020 року остання ні разу до будинку не приходила та проживала разом із матір`ю ОСОБА_4 у належній останній квартирі. Вказує, що ОСОБА_3 без поважної причини спірним житлом не користується, її речі в будинку відсутні, правом на збереження житлової площі в зв`язку з навчанням у приватному будинку остання, відповідно до ст. 163 ЖК України не користується. Вказує, що до суду про усунення перешкод у праві користування житловим будинком остання не зверталася, оплату комунальних послуг не здійснює, участі в підтриманні технічного стану будинку не приймає. Вказує, що через реєстрацію відповідачів у спірному житловому приміщенні вона не може отримати житлової субсидії.

Від відповідача ОСОБА_7 та її законного представника ОСОБА_4 відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Від виконавчого комітету Конотопської міської ради надійшли пояснення з приводу апеляційної скарги в яких останній зазначає. що оскаржуваним рішенням порушуються охоронювані законом інтереси дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому просить задовольнити апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду скасувати.

Від третьої особи - Центр надання адміністративних послуг Конотопської міської радипояснення з приводу апеляційної скарги до суду не надходили.

В зв`язку з тим, що ОСОБА_8 та її законним представником не було подано апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в частині задоволення до неї позовних вимог, то відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач і її представник в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просилирішення в оскарженій частині залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_4 , яка діє одночасно і як законний представник неповнолітньої ОСОБА_5 ,в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу доньки ОСОБА_3 .

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скаргане підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 травня 2018 року та свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя від 15 травня 2018 року (т.1 а. с. 9, 13).

ЇЇ син ОСОБА_6 проживав в будинку разом із матір`ю, а після реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , в даному будинку остання стала проживати з чоловіком і народженими доньками.

16 серпня 2012 року згідно свідоцтва про розірвання шлюбу шлю між сином позивача та ОСОБА_4 було розірвано.

З копій свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , вбачається, що їх матір`ю є ОСОБА_4 , батьком ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 6, 8).

На час ухвалення місцевим судом оскарженого рішення від 23.06.2022 та його перегляду за апеляційною скаргою, відповідач ОСОБА_5 ще не досягла повноліття.

ІНФОРМАЦІЯ_9 син позивача ОСОБА_6 помер.

Отже відповідачі проживали в приміщенні будинку, як члени сім`ї померлого сина власника будинку ОСОБА_6 .

З інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 листопада 2019 року вбачається, що ОСОБА_4 на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 (т.1, а.с. 10).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Конотопської міської ради від 23 липня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1, а. с. 11).

З акту обстеження житлового будинку від 25 червня 2020 року щодо не проживання у будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , виконаного комісією в складі голови квартирного комітету ОСОБА_9 , сусідів: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вбачається, що у вказаному будинку, власником якого є ОСОБА_1 , зареєстровані, але з28 вересня 2017 року не проживають: її невістка - ОСОБА_4 та онуки: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , належних їм речей у будинку немає (т.1, а. с. 12).

Із висновку Органу опіки та піклування Конотопської міської радивід 11 вересня 2020 року вбачається, що комісією з питань захисту прав дитини 08 вересня 2020 року розглядався спір про втрату користування житловим приміщенням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , де неповнолітня ОСОБА_5 повідомила, що не бажає змінювати реєстрацію місця свого проживання. Орган опіки та піклування Конотопської міської ради (протокол засідання Комісії з питань захисту прав дитини від 08 вересня 2020 року № 20) вважає неможливим та незаконним визнання ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , такою, що втратила право користування будинком, який розташований по АДРЕСА_1 (т.1, а. с. 52-53).

У контракті про здобуття освіти у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ від 22 травня 2017 року № 3054 зазначено, що термін його дії до 30 червня 2023 року і діє протягом трьох років з дати призначення ОСОБА_3 на посаду (т. 1, а. с. 34-35).

Згідно з довідкою Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 25 березня 2019 року рядовий поліції ОСОБА_3 зарахована на навчання до університету та у період з 05 серпня 2016 року по 21 серпня 2016 року включно знаходилася на табірному зборі в ДДУВС. Під час табірного збору курсанти перебувають на казарменому положенні та цілодобово знаходяться на території університету (т.1, а. с. 32).

Із довідки Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 07 травня 2020 року вбачається, що курсант рядовий поліції ОСОБА_3 у 2016 році вступила до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ ІV рівня акредитації та здобуває освітній ступінь «Бакалавр» за спеціальністю 081 «Право». Термін закінчення навчання липень 2020 року (т.1,а. с. 33).

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено і цього не заперечували відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що після розлучення з сином позивача колишня невістка ОСОБА_4 виїхала разом із доньками із будинку позивача й проживала спочатку в гуртожитку, а потім у 2019 році придбала власну квартиру, куди вселилася разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_15 , оскільки з 05.08.2016 старша донька ОСОБА_3 після її зарахування до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, перебувала на державному утриманні та казарменому положенні і весь час навчання проживала на території університету. Після переукладення 22.05.2017 р. з нею контракту про навчання в університету, вона продовжила навчання, яке успішно закінчила в січня 2021 року та була направлена на проходження служби в органах Національної поліції до м. Конотоп. Після проходження 5 місяців служби переведена до м. Суми, де на даний час проживає у найманому житловому приміщенні.

Наполягаючи на залишенні судового рішення без змін, власник будинку повідомила, що з боку відповідачів з часу розірвання шлюбу із її сином, вони не приймали участі в утриманні будинку. Натомість витрати по оплаті комунальних послуг вона несе самостійно, бо не має можливості отримати субсидію на комунальні послуги при її доходу у вигляді пенсії за віком в розмірі 2880грн, оскільки через реєстрацію відповідачів, такий вид державної соціальної підтримки не призначають.

ОСОБА_3 підтвердила в суді, що отримує заробітку плату у розмірі 17000грн, а разом із іншим матеріальним забезпеченням до 30000грн і витрат на утримання спірного будинку разом із бабусею не несе.

Постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15 липня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Повертаючи питання на новий судовий розгляд, суд касаційної інстанції звернув увагу, що особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

При новому розгляді суд першої інстанції правильно визначив характер спірних відносин з урахування представлених сторонами доказам і обґрунтовано прийшов до висновку, що задовольнивши позов позивача будуть усунуті перешкоди у користуванні і розпорядженні ним своєю власністю, враховуючи необхідність дотримання наведеного вище балансу інтересів сторін спору.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За змістом ст.ст. 24,47 даного основного закону України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Отже виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

За нормами ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Житлові відносини з власником будинку врегульовані у статті 150 ЖК УРСР, яка передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначенів частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносинз власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири)і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

В силу ст.163 цього Кодексу у разі тимчасової відсутності наймача та членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Отже, право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення і власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги проте, що у період навчання за онукою ОСОБА_3 зберігалося займане жиле приміщення, оскільки дане право на збереження займаного житлового приміщення, викладене у ст. 163 ЖК УССР, передбачає право для члена сім`ї наймача житлового приміщення в приватному будинку.

Проте, сторони не перебували у договірних відносинах з приводу найму житлового приміщення в приватному будинку позивача.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У ст. 317 цього Кодексу передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Так, у частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначеноу статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо іншене встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

На підставі наведених норм матеріального права, суд першої інстанції правильно виходив з того, що з моменту вибуття з приміщення будинку у 2016 році ОСОБА_3 , остання не проявляла інтересу на збереження за нею права користування цим житловим приміщенням, оскільки доказів на підтвердження тих обставин, що їй перешкоджали проживати в будинку у зв`язку і з перешкодою його власника суду не було надано, участі в витратах на утримання будинку не приймала. Однак, та обставина, що онука зареєстрована у будинку ще за життя батька на правах члена сім`ї сина є перешкодою реалізації позивачем права на отримання державної соціальної допомоги - житлової субсидії, а тому є підставою для захисту прав власника на належне користування своїм майном на власний розсуд, оскільки згоди продовжувати безоплатний сервітут на користування онукою житловим приміщенням будинку, як колишньому члену сім`ї померлого сина, власник не дає.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Проте, на час ухвалення судом першої інстанції відповідач підтвердила, що фактично більш року проживала і продовжує проживати у м. Суми, де проходить службу і забезпечена орендованим житлом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не наводять підстав для скасування або зміни оскарженого рішення в частині його оскарження.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 червня 2022 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 листопада 2022 року.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов