ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 670/576/21

Провадження № 22-ц/4820/1667/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 11 серпня 2022 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова (далі Університет, заклад освіти) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання.

Університет зазначив, що 15 жовтня 2013 року сторони уклали угоду про підготовку лікаря №52, за умовами якої позивач зобов`язався за рахунок державних коштів забезпечити ОСОБА_1 якісну теоретичну і практичну підготовку спеціаліста з вищою освітою за спеціальністю «Лікувальна справа». У свою чергу, ОСОБА_1 зобов`язався після закінчення закладу освіти та інтернатури прибути за місцем направлення та відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання. ОСОБА_1 відмовився від розподілу та отримання направлення на роботу, а після закінчення інтернатури звільнився з лікувального закладу за власним бажанням. Оскільки ОСОБА_1 не виконав обов`язків за угодою та не відпрацював три роки за спеціальністю, то він повинен відшкодувати позивачеві вартість навчання.

За таких обставин Університет просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 221 836 грн 61 коп., що включає 186 265 грн 72 коп. основної суми боргу, 26 636 грн збитків від інфляції та 8 934 грн 89 коп. 3% річних від простроченої суми.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 11 серпня 2022 року позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь Університету 186 265 грн 72 коп. коштів, витрачених на його навчання в цьому університеті, та 2 793 грн 35 коп. понесеного судового збору.

Суд виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за угодою про підготовку лікаря та не відпрацював за направленням три роки, внаслідок чого він має відшкодувати позивачеві витрати на навчання. Оскільки позивач не вказав суму невиконаного зобов`язання та період прострочення, а також не навів відповідний розрахунок інфляційних нарахувань і процентів від простроченої суми, то позов у частині стягнення цих коштів є необґрунтованим.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що після закінчення закладу освіти ОСОБА_1 не отримував пропозиції працевлаштування та направлення на роботу за державним замовленням, у зв`язку з чим він не порушив угоду про підготовку лікаря та не повинен відшкодовувати вартість навчання. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо неправильності рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про стягнення інфляційних нарахувань і процентів від простроченої суми, а тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині рішення суду не переглядається.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Університет подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, не застосував норми ст.ст. 612, 613 ЦК України, Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року №367 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 року за №246/2686; далі Порядок) та неправильно витлумачив норми ст.ст. 526, 610 ЦК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду в частині задоволених вимог підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Згідно направлення Департаменту охорони здоров`я Хмельницької обласної державної адміністрації №087 від 4 липня 2013 року №03.02-24-87 ОСОБА_1 направлений на навчання за спеціальністю «Лікувальна справа» до Університету. Після закінчення навального закладу ОСОБА_1 мав бути направлений в один із лікувально-профілактичних закладів, розташованих у сільські місцевості Віньковецького району Хмельницької області.

15 жовтня 2013 року Університет і ОСОБА_1 уклали угоду про підготовку лікаря №52, за умовами якої Університет узяв на себе зобов`язання забезпечити відповідачу якісну теоретичну і практичну підготовку спеціаліста з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, а після закінчення навчання та одержання ним відповідної кваліфікації забезпечити місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства. У свою чергу, ОСОБА_1 зобов`язався: виконувати Правила внутрішнього трудового розпорядку університету, закони України; оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності лікаря; прибути після закінчення вищого закладу освіти та інтернатури на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку за цінами на момент припинення угоди.

19 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав комісії зі сприяння працевлаштування випускників Університету заяву про надання можливості самостійного працевлаштування на роботу, зазначивши, що від розподілу та отримання направлення він відмовляється. На підставі цієї заяви Університет видав ОСОБА_1 довідку про надання можливості самостійного працевлаштування №92 від 27 червня 2019 року.

Наказом ректора Університету №337 від 27 червня 2019 року ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію лікаря з видачею диплома за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Спеціаліст».

Витрати на навчання ОСОБА_1 в Університеті склали 186 265 грн 72 коп.

Наказом Хмельницької обласної психіатричної лікарні №1 від 24 липня 2019 року №251-к ОСОБА_1 прийнято на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Психіатрія» з 1 серпня 2019 року по 31 січня 2021 року.

1 серпня 2019 року Хмельницька обласна психіатрична лікарня №1 і ОСОБА_1 (лікар-інтерн) уклали договір про спеціалізацію (інтернатуру) випускника вищого медичного (фармацевтичного) закладу освіти ІІІ-ІV рівня акредитації, за умовами якого лікарня зобов`язалася: призначити лікареві-інтерну керівника з числа спеціалістів по напрямку спеціалізації; забезпечити якісну практичну підготовку лікаря-інтерна згідно з індивідуальним навчальним планом підготовки, програмами і вимогами кваліфікаційної характеристики фахівця; створити належні умови для набуття лікарем-інтерном необхідних професійних знань і практичних навиків лікувального процесу; встановити лікареві-інтерну розмір заробітної плати згідно з діючими умовами оплати праці для відповідних спеціалістів галузі; надати лікареві-інтерну роботу за спеціальністю, яку він отримав після проходження інтернатури (у випадку його призначення згідно з направленням Міністерства охорони здоров`я України та наказу Департаменту охорони здоров`я Хмельницької обласної державної адміністрації. У свою чергу, ОСОБА_1 зобов`язався: оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою фахівця за напрямком підготовки; дотримуватися Правил внутрішнього трудового розпорядку лікарні та не допускати порушень трудової дисципліни; після закінчення інтернатури прибути до місця призначення згідно з направленням Міністерства охорони здоров`я України, наказу Департаменту охорони здоров`я та відпрацювати 3 роки; у разі відмови приступити до роботи компенсувати лікарні всі витрати, пов`язані з підготовкою лікаря-інтерна.

Наказом Комунального некомерційного підприємства «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради від 1 лютого 2021 року №37-к ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря-інтерна за спеціальністю «Психіатрія» у зв`язку з закінченням строку проходження інтернатури, за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Застосовані норми права

Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Із положень ст. 613 ЦК України слідує, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

За змістом п. 18 ч. 1 ст. 1 Закону України від 5 вересня 2017 року №2145-VIII «Про освіту» (далі Закон №2145-VIII) освітня послуга комплекс визначених законодавством, освітньою програмою та/або договором дій суб`єкта освітньої діяльності, що мають визначену вартість та спрямовані на досягнення здобувачем освіти очікуваних результатів навчання.

Право на безоплатну освіту забезпечується, зокрема, для здобувачів вищої освіти у закладах освіти за рахунок фінансування з державного та/або місцевого бюджетів у порядку, встановленому законодавством (ст. 4 Закону №2145-VIII).

В силу ст. 61 Закону України від 1 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту» до осіб, які навчаються у закладах вищої освіти належать здобувачі вищої освіти, в тому числі студенти особи, зараховані до закладу вищої освіти з метою здобуття вищої освіти ступеня молодшого бакалавра, бакалавра, магістра, а також інші особи, які навчаються у закладах вищої освіти, до яких віднесені лікарі-інтерни, тобто особи, які мають ступінь магістра медичного спрямування, виконують програму підготовки в інтернатурі за відповідною спеціальністю під керівництвом лікаря закладу охорони здоров`я та закріпленого за ним викладача кафедри закладу вищої освіти, що здійснює підготовку лікарів-інтернів, та беруть участь у наданні всіх видів медичної допомоги, передбачених вимогами освітньо-кваліфікаційної характеристики.

Згідно з п. 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Як передбачено п.п. 2, 3, 6, 8.3, 8.4, 11, 20, 21 Порядку, студенти державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, які закінчили повний курс навчання і склали державні іспити, вважаються випускниками.

Випускник державного вищого медичного (фармацевтичного) закладу освіти III IV рівнів акредитації, якому після навчання в інтернатурі присвоєно кваліфікацію лікаря (провізора) спеціаліста і який працевлаштований на підставі направлення на роботу, вважається молодим спеціалістом протягом трьох років з моменту укладення ним трудового договору із замовником. Період навчання в інтернатурі до цього терміну не входить.

Випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, а також ті, що почали навчання до 1996 року за державним замовленням без укладення угоди, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки.

Керівництво вищих закладів освіти за рік до закінчення навчання пропонує випускникові посади відповідно до укладеної угоди з урахуванням конкретних місць працевлаштування надісланих державними замовниками. При цьому оформляється картка працевлаштування випускника (додаток 2) у двох примірниках. Перший примірник зберігається у вищому закладі освіти, другий надсилається державному замовникові.

Визначення місця працевлаштування персонально кожного випускника вищого медичного (фармацевтичного) закладу освіти проводиться комісією з працевлаштування випускників не пізніше ніж за 4 місяці до закінчення ними державного вищого закладу освіти. Комісія з персонального працевлаштування випускників забезпечує виконання плану та направлення на роботу усіх випускників відповідно до спеціальності, набутої у навчальному закладі, з урахуванням сімейного стану, стану здоров`я випускника, членів його сім`ї, академічної успішності, активності у науково-дослідній роботі і громадській роботі та побажань. Пропозиція випускникові про направлення на роботу робиться від імені комісії її головою. Комісія приймає рішення шляхом відкритого голосування. При однаковій кількості голосів голос голови комісії є вирішальним.

Оформлення випускникам направлень на роботу (додаток 3) проводиться державними замовниками на підставі витягів із протоколів персонального працевлаштування випускників, що надсилає до них заклад освіти, не пізніш як за 1 місяць до випуску.

Вручення випускникові диплома про закінчення вищого закладу освіти, направлення на роботу (додаток 3) та видача належних йому коштів, які перераховані до вищого закладу освіти замовником, здійснюється протягом семи днів після закінчення ним вищого закладу освіти. Направлення на роботу є підставою для укладення трудового договору між випускником і замовником. На керівників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти покладається персональна відповідальність за своєчасне вручення випускникові диплома, направлення на роботу або довідки про надання можливості самостійного працевлаштування.

Випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать.

Зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до умов договору, зокрема, в установлений у договорі строк (термін).

Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.

Якщо для виконання боржником зобов`язання за договором кредитор повинен вчинити певні дії, проте не вчинив їх, тобто допустив прострочення, то боржник має право відстрочити виконання своїх обов`язків до вчинення кредитором таких дій.

За своєю природою договір про надання послуг є двостороннім і консенсуальним, цей договір може бути як оплатним, так і безоплатним. За оплатним договором замовник повинен оплатити надані йому послуги в розмірі, у строки та в порядку, встановлені договором.

Суб`єкт освітньої діяльності надає фізичним особам освітні послуги для здобуття ними освіти, тобто очікуваних результатів навчання. Якщо освітні послуги надаються здобувачам освіти за рахунок державних коштів і на підставі відповідних угод, укладених останніми з вищими навчальними закладами, то випускники зобов`язані після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати в державному секторі господарства не менше ніж три роки. У разі відмови від такого відпрацювання випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Випускники, які навчалися за рахунок державних коштів і на підставі відповідних угод, у тому числі у вищому медичному закладі освіти, зобов`язані прибути до місця працевлаштування у термін, зазначений у направленні на роботу, яке є підставою для укладення трудового договору між випускником і замовником. Таке направлення оформляється замовником на підставі складеного вищим навчальним закладом витягу з протоколу персонального працевлаштування випускників і вручається навчальним закладом випускникові разом із дипломом про вищу освіту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року (справа №607/3693/17) висловила правову позицію про те, що, вирішуючи аналогічні спори, судам слід керуватись таким. Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.

Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_1 навчався в Університеті за рахунок державних коштів. Згідно укладеної сторонами угоди про підготовку лікаря Гладкий О.О. зобов`язався прибути після закінчення навчального закладу та інтернатури на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. У подальшому ОСОБА_1 закінчив навчання в інтернатурі.

Матеріали справи не містять даних про те, що Університет у встановленому порядку визначив місце працевлаштування ОСОБА_1 , надав замовнику необхідні документи для оформлення замовником відповідного направлення на роботу та вручив це направлення відповідачу. Натомість, Університет вручив ОСОБА_1 довідку про надання можливості самостійного працевлаштування.

Отже, підстави для покладення на ОСОБА_1 відшкодування вартості навчання відсутні.

Зазначені обставини та норми чинного законодавства залишилися поза увагою суду першої інстанції, який передчасно стягнув з ОСОБА_1 на користь Університету 186 265 грн 72 коп. основної суми боргу за договором про підготовку лікаря.

Доводи Університету про обґрунтованість позову суперечать фактичним обставинам справи.

Посилання суду першої інстанції на правові висновки, висловлені Верховним Судом у постановах від 23 січня 2018 року (справа №607/9099/15-ц), від 19 вересня 2018 року (справа №607/3690/17), від 31 жовтня 2018 року (справа №607/3681/17-ц), від 15 травня 2019 року (справа №598/760/17), від 30 січня 2019 року (справа №607/3682/17), від 26 червня 2019 року (справа №607/7122/17-ц), є безпідставними, оскільки в цих справах і справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Так, у названих справах судами встановлено, що випускники вищого медичного закладу освіти не виконали зобов`язання за договором про підготовку фахівця та не відпрацювали за місцем направлення на роботу три роки. При цьому вищий заклад освіти в установленому порядку визначив місце працевлаштування випускників і вручив їм оформлені направлення на роботу.

Натомість, у справі яка переглядається судом апеляційної інстанції, Університет не визначив місце працевлаштування ОСОБА_1 , а замість направлення на роботу вручив йому довідку про надання можливості самостійного працевлаштування.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

При вирішенні позову суд першої інстанції не врахував усі обставини справи, не дотримався вимог матеріального закону та зробив помилкові висновки про часткову обґрунтованість позову, внаслідок чого його рішення не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

В позові Університету слід відмовити в цілому.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В позові Університету відмовлено, внаслідок чого понесені ним судові витрати зі сплати судового збору не відшкодовуються.

Водночас із Університету на користь ОСОБА_1 слід стягнути 4 189 грн 50 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 11 серпня 2022 року в частині задоволених вимог скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, розподіл судових витрат змінити.

В позові Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення 186 265 гривень 72 копійки основної суми боргу відмовити.

Стягнути з Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова (місцезнаходження 21018, місто Вінниця, вулиця Пирогова, 56; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 02010669) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 4 189 гривень 50 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: О.І. Ярмолюк

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

Головуючий у першій інстанції Волкова О.М.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 59