Провадження № 2/752/3424/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 жовтня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заподіяної майнової шкоди,-

в с т а н о в и в:

у серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 щодо стягнення з нього майнової шкоди за відновлення автомобіля Chevrolet Aveo д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 65912,47 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 24.08.2018 року о 07 год. 25 хв. на пр. Глушкова, 31-А, у м. Києві на території Голосіївського районну м. Києва водій автомобіля Mersedes-Benz 1317 L д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 , порушивши п. 13.1 Правил дорожнього руху України, а саме: не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з задньою частиною автомобіля ГАЗ 3302-206 д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_3 , який не рухався, а останній, в свою чергу, здійснив зіткнення із його автомобілем Chevrolet Aveo д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 , який також стояв нерухомо.

Вказав, що його автомобіль Chevrolet Aveo д.н.з. НОМЕР_1 отримав під час дорожньо-транспортної пригоди механічні пошкодження.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.09.2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні вказаної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у виді штрафу у розмірі 20 (двадцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становило 340,00 грн., також з нього в дохід держави з нього стягнуто судовий збір у розмірі 352,40 грн.

Зазначив, що з метою визнання розміру нанесеної майнової шкоди він звернувся до суб`єкта оціночної діяльності експерта-автотоварознавця ОСОБА_5 .

За результатами проведеного дослідження експертом складено висновок № 075/18 від 18.09.2018 року, в якому встановлено, що вартість відновлювального ремонту, у відповідності до технологічних вимог заводу-виробника, пошкодженого в ДТП автомобіля Chevrolet Aveo д.н.з. НОМЕР_1 від 24.08.2018 року станом на день дослідження 29.08.2018 року становить 65 912,47 грн. (а.с.9-32).

Таким чином, просив стягнути з ОСОБА_2 майнову шкоду, яка була завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 65912,47 грн. та витрати, пов`язані з проведенням незалежної оцінки з визначенням вартості матеріального збитку, завданого власнику, у розмірі 1500,00 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.10.2021 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 39).

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву.

У відзиві відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог, просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Крім того, вказав, що є неналежним відповідачем, оскільки на момент ДТП перебував у трудових відносинах із власником автомобіля Mersedes-Benz д.н.з. НОМЕР_2 , тому відповідачем повинно виступати підприємство.

До того ж зазначив, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Mersedes-Benz д.н.з. НОМЕР_2 на момент ДТП була застрахована, а позивачем не надано доказів того, що він звертався до страхової компанії, де застрахований транспортний засіб підприємства, в якому він працював, для виплати страхових коштів. Вказав, що з поданих в якості доказу матеріалів справи, взагалі не відомо чи подав позивач страхувальнику повідомлення про подію з транспортним засобом, неможливо встановити, чи позивач звертався до страхової компанії, чи направляв висновок експертного авто-товарознавчого дослідження, на який позивач посилається своїй.

Таким чином, просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідь на відзив не надходила.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до гл. 10ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін (ч. 2ст. 274 ЦПК України).

При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.08.2018 року о 07 год. 25 хв. на пр. Глушкова, 31-А, у м. Києві на території Голосіївського районну м. Києва водій автомобіля Mersedes-Benz 1317 L д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 , порушивши п. 13.1 Правил дорожнього руху України, а саме: не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з задньою частиною автомобіля ГАЗ 3302-206 д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_3 , який не рухався, а останній, в свою чергу, здійснив зіткнення із його автомобілем Chevrolet Aveo д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 , який також стояв нерухомо.

Вказав, що його автомобіль Chevrolet Aveo д.н.з. НОМЕР_1 отримав під час дорожньо-транспортної пригоди механічні пошкодження.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.09.2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні вказаної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у виді штрафу у розмірі 20 (двадцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становило 340,00 грн., також з нього в дохід держави з нього стягнуто судовий збір у розмірі 352,40 грн. (а.с.7-8).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, в силу положень ч. 6ст. 82 ЦПК України наявність винних дій ОСОБА_2 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 24.08.2018 року, є доведеною, та не підлягає доказуванню.

Автомобіль Chevrolet Aveo д.н.з. НОМЕР_1 , який отримав під час дорожньо-транспортної пригоди механічні пошкодження належав на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2014 року.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно вказаного Закону є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. ст. 3, 5 Закону).

Згідно ст. 6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством (ст. 29 Закону).

Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи (ст. 12 Закону).

За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначене, відшкодування шкоди винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якого застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Отже, володілець джерела підвищеної небезпеки має відшкодувати потерпілому вартість відновлювального ремонту, що перевищує ліміт відповідальності страховика, франшизу, якщо вона встановлена умовами договору, і втрату вартості автомобіля у разі її наявності.

До липня 2018 року при розгляді даної категорії справи суди керувалися правовим висновком Верховного Суду України, який давав потерпілому право вибору до кого пред`являти вимогу про відшкодування шкоди: до власника/володільця транспортного засобу чи до страховика.

Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) від 04.07.2018 року зазначила, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, розмежувавши інститути регресу та суброгації.

В Постанові ВП ВС вказано: у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Якщо особа пред`являє позовні вимоги, які входять в обсяг та суму страхового відшкодування - належним відповідачем є страхова компанія.

Отже, суд вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15, 12.12.2018 року у справі № 758/2356/17-ц.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказав про те, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Mersedes-Benz д.н.з. НОМЕР_2 на момент ДТП була застрахована.

В матеріалах справи відсутні докази того, що автомобіль Mersedes-Benz д.н.з. НОМЕР_2 був застрахований.

Разом з тим, за даними МСТБУ (ІНФОРМАЦІЯ_1) на момент ДТП, тобто станом на 24.08.2018 року, транспортний засіб Mersedes-Benz д.н.з. НОМЕР_2 був забезпечений ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» згідно полісу № AM1589841.

Проте, відомості про те, що позивач звертався до страхової компанії задля отримання страхового відшкодування, відмови останньої у проведенні такої або щодо перевищення розміру шкоди ліміту відповідальності страховика, матеріали справи не містять, доказів протилежного не надано.

Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) від 04.07.2018 року зазначила, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, розмежувавши інститути регресу та суброгації.

В Постанові ВП ВС вказано: у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Якщо особа пред`являє позовні вимоги, які входять в обсяг та суму страхового відшкодування - належним відповідачем є страхова компанія.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Проте, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача - такий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18).

Якщо вимоги особи стосуються відшкодування шкоди що становить різницю між заподіяною шкодою та страховим відшкодуванням - власник/володілець транспортного засобу є належним відповідачем.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача, що позивачем було пред`явлено позов до неналежного відповідача, оскільки належним відповідачем у справі повинна виступати ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА».

За таких обставин, на думку суду, вимога позивача про стягнення з відповідача як з особи, винної у завданні йому шкоди джерелом підвищеної небезпеки, є безпідставним, а тому задоволенню не підлягає.

Доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України того, що позивач був позбавлений можливості отримати інформацію щодо страхувальника цивільно-правової відповідальності відповідача, не надано, в матеріалах справи відсутні.

При цьому, суд зазначає, що в ході розгляду справи позивач, будучи обізнаним про те, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована, своїми правами, наданими цивільним процесуальним законодавством, зокрема, що витребування доказів, залучення співвідповідача у справі, не скористався.

У відповідності до норм ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено ч. 7 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає.

Посилання відповідача на те, що на момент ДТП він перебував у трудових відносинах з підприємством, що є власником автомобіля Mersedes-Benz д.н.з. НОМЕР_2 , до уваги судом не приймаються через їх недоведеність доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, через що у суду відсутні підстави задля застосування положень ст. 1172 ЦК України.

При цьому, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки не несе відповідальності за завдану шкоду потерпілим особам, якщо вона керувала транспортним засобом у зв`язку з виконанням трудових обов`язків. Така особа, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише в порядку регресу відповідно до статті 1191 ЦК України.

Наявність трудових відносин між володільцем та особою, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки має підтверджуватись відповідними доказами, зокрема документами про наявність трудових відносин тощо. На виникнення зобов`язання володільця (власника) транспортного засобу щодо відшкодування заподіяної ним майнової шкоди впливають обставини, такі як: в який саме час було заподіяно шкоду (під час виконання трудових чи службових обов`язків); чи було джерело підвищеної небезпеки надано працівникові в процесі виконання ним трудових обов`язків чи він самовільно, неправомірно використав його в особистих цілях.

Крім того, суд зауважує на тому, що відповідно до матеріалів справи дорожньо-транспортна пригода сталася 24.08.2018 року, а з позовом про відшкодування майнової шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач звернувся у липні 2021 року.

Відповідно до підп. 37.1.1, 37.1.4 п. 37.1ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закону № 1961-ІV) підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у підп. 37.1.4 п. 37.1ст. 37 Закону України № 1961-ІV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вимогами ч. ч. 1, 6 ст. 86 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За наведеного, суд надходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-82, 133, 141, 258, 259, 263-265, 266, 274-279, 352, 354 ЦПК, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заподіяної майнової шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко