Номер провадження: 22-ц/813/4273/22
Справа № 947/3182/21
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Константа» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 липня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Константа» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом та змінивши 06.07.2021 року предмет та підстави позову, просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ управляючої Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Константа» №2-ВК від 16.12.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера ОСББ «Константа» відповідно до п.2 ст. 41 КЗПП України; поновити її на посаді бухгалтера ОСББ «Константа»; стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Константа» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.12.2020 року до дня винесення рішення, а також судові витрати.

Позовні вимоги відповідно редакції від 06.07.2021 року обґрунтовані тим, що звільнення позивачки на підставі п.2 ст. 41 КЗПП України є незаконним, так як вона не є працівником, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності, крім того визначені у наказі підстави звільнення є надуманими та безпідставними.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ, управляючої Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Константа» №2-ВК від 16.12.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера ОСББ «Константа» відповідно до п.2 ст. 41 КЗПП України. Поновлено ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді бухгалтера ОСББ «Константа» (). Стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Константа» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.12.2020 року до дня винесення рішення у розмірі 29211 (двадцять дев`ять тисяч двісті одинадцять) гривень. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді бухгалтера ОСББ «Константа» () та стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Константа» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток у розмірі заборгованості за один місяць у розмірі 4173 (чотири тисячі сто сімдесят три) гривні 00 копійок. Визначено порядок виконання рішення суду, шляхом роз`яснення, що поновлення ОСОБА_1 на посаді бухгалтера в ОСББ «Константа» означає необхідність негайного поновлення її саме на посаді бухгалтера, а у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду, роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису, ввівши скорочену посаду, та визначено, що рішення вважається виконаним лише з моменту допуску незаконно звільненої особи до виконання своєї роботи з видачею наказу про поновлення на роботі та виплати всієї суми за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, голова Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Константа» подав апеляційну скаргу, в якій просив:

- визнати протокольну ухвалу від 12.07.2021 року про задоволення заяви позивачки про зміну предмета та підстав позову незаконною та скасувати її;

- відмовити позивачці у задоволенні заяви про зміну предмета та підстав позову від 06.07.2021 року;

- розглянути позовні вимоги позивачки у редакції від 28.01.2021 року;

- рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову позивачки, поданого до суду 28.01.2021 року у первісній редакції - відмовити у повному обсязі,

посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони в судове засідання, призначене на 06.12.2022 року на 16.00 годину не з`явилися.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Розгляд апеляційним судом справи у відсутності належним чином повідомлених сторін, які не виявили ініціативи взяти участь при розгляді апеляційної скарги безпосередньо або через представників в тому числі і в режимі відоконференції, не є порушенням прав сторін щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, визнаючи незаконним та скасовуючи наказ управляючої Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Константа» №2-ВК від 16.12.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера ОСББ «Константа» відповідно до п.2 ст. 41 КЗПП України, поновлючи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді бухгалтера ОСББ «Константа» (), стягуючи з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Константа» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.12.2020 року до дня винесення рішення у розмірі 29211 (двадцять дев`ять тисяч двісті одинадцять) гривень, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Допускаючи негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді бухгалтера ОСББ «Константа» () та стягуючи з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Константа» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток у розмірі заборгованості за один місяць у розмірі 4173 (чотири тисячі сто сімдесят три) гривні 00 копійок, суд керувався вимогами п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, якою передбачено негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Визначаючи порядок виконання рішення суду, шляхом роз`яснення, що поновлення ОСОБА_1 на посаді бухгалтера в ОСББ «Константа» означає необхідність негайного поновлення її саме на посаді бухгалтера, а у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду, роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису, ввівши скорочену посаду, та визначаючи, що рішення вважається виконаним лише з моменту допуску незаконно звільненої особи до виконання своєї роботи з видачею наказу про поновлення на роботі та виплати всієї суми за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з встановлених у справі обставин скорочення посади бухгалтера в ОСББ «Константа» та необхідності визначення порядку і строку виконання рішення суду в порядку ст. 267 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- наказом №22-К від 11.04.2016 року ОСОБА_1 прийнята на роботу до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Константа» (далі ОСББ) на посаду бухгалтера, що не заперечується відповідачем та підтверджується копією наказу (а.с. 15);

- наказом управляючої ОСББ №2-ВК від 16.12.2020 року ОСОБА_1 звільнена з посади відповідно до пункту 2 статті 41 Кодексу Законів про Працю України. У наказі зазначено, що підставою для звільнення є: - відмова від організації роботи із готівкою шляхом збору коштів з населення на управління багатоквартирним будинком на період блокування коштів на розрахункових рахунках в установах банку, що призвело до несвоєчасної сплати податків та заробітної плати працівникам; - за подання викривлених (недостовірних) даних по формі 1-ДФ за період 1-3 квартал 2020 року; за внесення у фінансову та податкову звітність завідомо неправдивих відомостей, а саме, при підписанні усіх звітів до ДПІ та служби статистики з дати прийняття на посаду бухгалтера, в даних підписантів, ідентифікаційний код бухгалтера використано ІПН іншої особи; - за допущені помилки в платіжних дорученнях, що призвело до списання коштів не за цільовим призначенням та відмову від організації повернення платежу; - за відмову від виставлення рахунків (квитанцій) на здійснення платежів населенню на управління багатоквартирним будинком та інших внесків за листопад 2020 року без попереднього узгодження з управляючим, головою правління або членами правління.

Колегія суддів виходить з такого.

Розглядаючи справи про поновлення на роботі, суди повинні перевірити дотримання роботодавцем встановленої законодавством про працю процедури звільнення та визначитися із правовою підставою проведеного звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу визначені ст. ст. 40, 41 КЗпП України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Для розірвання трудового договору із зазначеної підстави потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл та інше); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та інше), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Виходячи з викладеного та з розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку з`ясовує: чи становить виконання операцій, що пов`язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача та чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Особи, які здійснюють функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпорядження майном та коштами підприємства, не відносяться до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові чи товарні цінності, і такі особи не можуть бути суб`єктами звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Відповідні висновки щодо застосування ст. 41 КЗпП України висловлені Верховним Судом України у постанові від 24.09.2014 року у справі № 6-104цс14.

Працівником, який обслуговує грошові і товарні цінності, є той працівник, що має доступ та працює із такими цінностями безпосередньо і це становить основний зміст його трудових обов`язків.

Встановивши, що позивач займала посаду бухгалтера та здійснювала в ОСББ «Константа» функції обліку та управління щодо розпорядження коштами підприємства і тому в силу своїх функціональних обов`язків не відноситься до суб`єктів, на яких можливо розповсюдження вимоги п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України, суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку, що наказ про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади є незаконним.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи і правильно зазначено судом, підстав для звільнення у наказі зазначено декілька, однак жодний із них не відноситься саме до п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України, та враховуючи, що всі вони у подальшому можуть бути предметом дослідження у інших судових процесах, судом не здійснюється аналіз наявності вказаних у Наказі підстав, їх дійсності та обґрунтованості, у тому числі з тих підстав, що встановлення наявності або відсутності даних підстав не зможе вплинути на сам факт незаконності наказу, а враховуючи що всі наявні підстави визначені у інших нормах КЗпП України, які регламентують питання звільнення за ініціативою власника, суд не є правомочним, у даному випадку, вирішувати питання зміни формулювання причин звільнення.

Набувши висновку про наявність підстав для визнання наказу про звільнення позивача, як незаконного, суд першої інстанції вірно зазначив, що це є підставою для поновлення працівника на роботі із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки щомісячна заробітна плата позивача складає 4 173,00 грн., то за весь час вимушеного прогулу з дати звільнення і до дати ухвалення судом першої інстанції рішення про поновлення на роботі 20.07.2021 року, стягненню підлягає 29 211,00 грн.

Правильність даних висновків відповідачем по суті не спростована.

Крім того, у ст. 233 КЗпП України, яка визначає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ознайомлена 24.12.2020 року, а до суду з відповідним позовом позивач звернулася 25.01.2021 року (згідно поштового штемпелю на коверті). Проте оскільки 24.01.2021 року припало на вихідний день неділю, звернення до суду наступного робочого дня 25.01.2021 року не свідчить про пропущення строку позивачем передбаченого ст. 233 ЦПК України.

Необхідність визначення судом порядку і строків виконання рішення суду в порядку ст. 267 ЦПК України, обумовлена тим, що під час судового провадження представник відповідача зазначав про неможливість поновлення позивача на роботі у зв`язку із скороченням посади яку вона займала і передбачувані у зв`язку з цим складності виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі.

Доводи апеляційної скарги про протиправність з огляду на вимоги ст. 49 ЦПК України прийняття районним судом до розгляду заяви позивачки від 05.07.2021 року поіменованої, як заява про зміну предмету та підстав позову, що на думку апелянта є порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути взятими до уваги виходячи з такого.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19), застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія «97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно із частиною третьою статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи:

1) заміна одних позовних вимог іншими;

2) доповнення позовних вимог новими;

3) вилучення деяких із позовних вимог;

4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20 та від 17 серпня 2021 року у справі № 910/19210/15.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Водночас не вважаються зміною підстав позову:

- доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин;

- зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, у разі надходження заяви (клопотання) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог позивачем суд, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її або як подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивачем здійснено зміну предмету позову шляхом заміни одних позовних вимог іншими без зміни обставин на яких ґрунтуються вимоги позивача і зі зміною посилань на норми матеріального чи процесуального права.

Приймаючи до уваги наведене та враховуючи висновки, які викладені у наведених вище постановах Верхвоного Суду, у колегії суддів немає підстав для висновку, що відбулась одночасна зміна і предмету і підстав позову.

Крім того, само по собі призначення судового засідання без оголошення позовної заяви, заслуховування пояснення сторін тощо, не можна вважати початком розгляду справи по суті.

Судове засідання, яке відбулося у Київському районному суді м. Одеси 14.06.2021 року в межах справи, що переглядається, виходячи зі змісту протоколу судового засідання, було спрямовано на з`ясування питань та здійснення судом роз`яснень, що вирішується у підготовчому судовому засіданні в порядку статті 197 ЦПК України.

При таких обставинах, у позивача були відсутні процесуальні перешкоди для подання заяви про зміну предмету позову шляхом заміни одних позовних вимог іншими без зміни обставин на яких ґрунтуються вимоги позивача і зі зміною посилань на норми матеріального чи процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про протиправність прийняття судом заяви про зміну предмету позову та її розгляд по суті, є неспроможними.

Разом з тим колегія суддів звертає увагу на необхідність справляння судового збору у разі заявлення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з такого.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (стаття 1 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок щодо застосування пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» та реалізації особою права звільнення від сплати судового збору, відповідно до якого пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

З урахуванням наведеного, позивач не звільняється від сплати судового збору у справі за заявленою ним позовною вимогою щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, при зверненні з указаним позовом позивач був звільнений від сплати судового збору лише в частині вимог про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, а в іншій частині вимог судовий збір підлягав оплаті.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 761/943/18, від 15 лютого 2021 року у справі № 372/4328/19.

Отже, спеціальним законом не передбачено пільг щодо сплати судового збору за вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу незважаючи навіть на те, що ця вимога є похідною від основної вимоги (визнання незаконним наказу про звільнення).

Разом з тим, суд першої розглянувши справу по суті, не вирішив питання про судові витрати ані під час прийняття зміненої позовної заяви ані під час ухвалення рішення про задоволення вимоги позивача.

Даний процесуальний недолік районного суду не вплинув на правильність вирішення справи по суті заявлених вимог, не є підставою для скасування рішення суду і підлягає усуненню ухваленням судом першої інстанції додаткового судового рішення в порядку ст. 270 ЦПК України.

Таким чином, апеляційну скаргу слід залишити без задовлення, а рішення суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Константа» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 19.12.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова