Справа 206/4995/20
Провадження 2/206/17/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Дніпро

Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої-судді Плінської А.В.

при секретарі Крижко О.А.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютін - Сандомирський Леонід Олегович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Казак Ірина Юріївна про визнання недійсним заповіту ,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 ( в редакції позову від 12 січня 2021 року, яку суд розцінює як заяву про збільшення позовних вимог) про визнання недійсним заповіту, складеного від імені ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Казак І.Ю. 25 жовтня 2017 року. На обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками квартири були мама - ОСОБА_6 та бабуся - ОСОБА_5 . Позивачка була зареєстрована за цією адресою разом зі своїм сином, мамою та бабусею. ІНФОРМАЦІЯ_2 мати померла, після смерті якої вона разом з бабусею прийняли спадщину, фактично вступивши в управління майном. Після смерті матері ОСОБА_4 продовжила проживати разом з бабусею в належній на праві власності квартирі. Бабуся хворіла на судинні захворювання, була часта втрата пам`яті, онука за нею доглядала, а ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла. Позивачка в установленому порядку звернулась до нотаріуса щодо оформлення спадщини, де й дізналась про існування заповіту на ім`я сторонньої особи. Позивачка вказує, що бабуся завжди говорила, що належна іі частка квартири буде онучці та правнуку, а отже заповіт від імені бабусі вчинений поза іі справжньою волею, адже вчинений хворою жінкою у віці 90 років, а отже є недійсним.

Ухвалою від 06 листопада 2020 року по справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою від 18 травня 2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, а також просила застосувати строки позовної давності, вказуючи, що про існування заповіту позивачці було відомо із розмов бабусі.

Треті особи, яку не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не з`явились, однак подали заяви про розгляд справ за їх відсутності.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які доводяться матір`ю, бабусею та онукою одна одній, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження та шлюб, були співвласницями квартири АДРЕСА_1 в рівних частках, що підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та сторонами не оспорювалось.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про їх смерть.

25 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу було посвідчено заповіт ОСОБА_5 , яка на випадок своєї смерті заповіла належну їй частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Внаслідок смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина.

Із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину до приватного нотаріуса звернулись ОСОБА_4 та ОСОБА_2

25 серпня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютіним - Сандомирським Л.О. було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 в зв`язку з наявністю спадкоємця за заповітом та подачею ним заяви про прийняття спадщини.

Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що, пред`являючи позов про визнання заповіту недійсним, позивач має довести, а суд - установити, що волевиявлення заповідача на складання заповіту:

не було вільним, тобто, здійснене під впливом зовнішніх обставин;

не відповідало його волі, тобто, волевиявлення заповідача на складання заповіту було, але як форма вираження внутрішньої волі повністю чи частково не відповідало дійсній волі заповідача.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка посилалася на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним, не відповідало її внутрішній волі, ОСОБА_5 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказаний правочин вчинено бабусею у поважному віці, коли вона хворіла численними захворюваннями, зокрема мала проблеми з пам`яттю та деменцію.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Відповідно до висновку судово - психіатричного експерта №20 від 12 листопада 2021 року ОСОБА_5 на момент складання та підписання спадкового договору 25 жовтня 2017 року на будь-який психічний розлад не страждала. За своїм психічним станом на той час ОСОБА_5 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що була сусідкою ОСОБА_5 та знала її давно, ближче до 90 років у ОСОБА_5 щось було з головою, говорила якісь нісенітниці, сипала сусідам сіль на машини та казала, що все її майно буде для онука. Повідомила, що чоловік відповідачки в їх домі мав у власності магазин, коли ОСОБА_5 заходила до магазину, то власник давав їй продукти, також віддав їй телевізор.

Свідок ОСОБА_9 показала, що була сусідкою ОСОБА_5 та знала її років з 15, інколи приносила її їсти, а взагалі доглядала бабусю онука - ОСОБА_4 . Свідок повідомила, що спостерігала у ОСОБА_5 дивну поведінку, але це було не кожний день, так розповіла, що коли іі приносила їсти, то ОСОБА_5 її насварила, за те, що прийшла коли та саме молилась. ОСОБА_2 ніколи не доглядала ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_10 показав, що є колишнім чоловіком позивачки та хоронив бабусю, а також ще будучи чоловіком позивачки возив бабусю в лікарню, чим хворіла не знає, постійно привозив їжу. Вказав, що бабуся постійно викликала поліцію, бо сатана лізла в двері, вікна були побиті, його бабуся то впізнавала то не впізнавала і постійно казала, що майно буде онуку.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що у ОСОБА_5 спостерігала дивну поведінку десь з 1983 року, була свідком того як остання брала сіль та сипала її з балкону, лила воду, так як там чорти ходять, пропонувала переписати квартиру на неї. ОСОБА_5 завжди читала Біблію, але всіх кляла і хотіла завжди якогось скандалу.

Свідок ОСОБА_12 повідомила, що знала ОСОБА_5 років з 20, та вона була дуже специфічна жінка і їй теж пропонувала переписати на неї квартиру. Стан бабусі погіршився після смерті доньки, казала, що на неї нападають демони, що їй нічого їсти, хоча було що їсти. Також телефонувала їй і говорила, що з вуха вода потекла і це демони. Стан бабусі погіршився за років 10 до смерті.

Свідок ОСОБА_4 , яка була допитана в порядку визначеному стст.234, 230-232 ЦПК України, суду показала, що проживала з бабусею до 2017 року. Бабуся була специфічною людиною, могла виляти на неї воду, могла бути агресивною, боролась з дияволом. Вони зверталась до психіатра, який виписував ліки, однак після їх прийому бабуся ставала «овочем», тож ОСОБА_4 перестала їх давати. Бабуся завжди казала, що належна їй частка квартири буде онуку.

Враховуючи, що згідно висновку судово - психіатричного експерта ОСОБА_5 на момент складання спірного заповіту на будь-який психічний розлад не страждала. За своїм психічним станом на той час ОСОБА_5 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, а також те, що суду не надано інших переконливих доказів тому, що на момент підписання заповіту воля ОСОБА_5 не була вільною, або ж це не відповідало її волі, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Жоден із допитаних в судовому засіданні свідків не підтвердив ту обставину, що ОСОБА_5 в момент підписання спірного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій або ж не могла керувати ними, вони усі підтвердили, що у ОСОБА_5 були певні дивності в поведінці, зокрема стосувались релігії, однак що це було на постійній основі та перешкоджало ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій, зокрема в момент підписання заповіту, жоден зі свідків не підтвердив.

З урахуванням вищевикладеного, відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 225, 1257 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_2 до ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютін- Сандомирський Леонід Олегович, адреса: м. Дніпро, вул. Старокозацька, 25/12, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Казак Ірина Юріївна, м. Дніпро, вул. Воскресенська,1/24 про визнання недійсним заповіту - відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів.

Повний текст судового рішення виготовлено 01 грудня 2022 року.

Суддя: А.В. Плінська