печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Тищенко І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняв залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2019 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-я особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мартиненко В.О. про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :75:670:269, від 26 липня 2017 року, зареєстрованого за №764, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко В.О. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36329947 від 26.07.2017 року 20:12:38, з присвоєним реєстраційним номером об`єкта: 386, номер запису про право власності: 21579731.

З метою врегулювання спору сторони домовились про те, що ОСОБА_2 сплатить ОСОБА_1 кошти в сумі 1500 доларів США.

02 жовтня 2019 року ОСОБА_2 сплатив позивачу 1 000 доларів США, інші кошти в сумі 500 року відповідач зобов`язувався сплатити після скасування оскаржуваного договору купівлі-продажу земельної ділянки, про що відповідач склав розписку.

Однак свої зобов`язання відповідач не виконав, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 02 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

25 серпня 2021 року від позивача надійшла заява, якою недоліки позовної заяви усунуто.

Ухвалою суду від 14 вересня 2021 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

30 листопада 2021 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов, обґрунтовуючи вимоги тим, що погоджуючись на оспорюваний правочин він не мав справжньої волі передати ОСОБА_1 кошти в сумі 2500 доларів США, а не 1500 доларів США як вказує ОСОБА_1 , який фактично злочинним шляхом набув право власності на земельну ділянку та вчиняв його виключно під дією погроз та психологічного тиску ОСОБА_1 про затягування судового процесу, а отже такий правочин є недійсним.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив визнати недійсним правочин, укладений між ним та ОСОБА_1 , виражений у зобов`язанні передати кошти у розмірі 2500 доларів США в обмін на заяву про визнання позову у цивільній справі №759/765/19.

В порядку реституції повернути кошти сплачені на користь ОСОБА_1 в сумі 2000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 в рахунок відшкодування збитків та моральної шкоди у подвійному розмірі гривневий еквівалент 2 000 доларів США.

Ухвалою суду від 22 грудня 2021 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 18 липня 2022 року підготовче провадження закінчено та призначено справу до розгляду по суті.

Сторони в судове засідання не з`явились.

29 вересня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи без його участі.

29 вересня 2022 року ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд установив, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2019 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-я особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мартиненко В.О. про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :75:670:269, від 26 липня 2017 року, зареєстрованого за №764, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко В.О. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36329947 від 26.07.2017 року 20:12:38, з присвоєним реєстраційним номером об`єкта: 386, номер запису про право власності: 21579731.

02 жовтня 2019 року ОСОБА_2 видав розписку, якою зобов`язувався передати ОСОБА_1 500 доларів США після скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий №:75:670:269.

02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 видав розписку про отримання від ОСОБА_2 2000 доларів США в рахунок часткового покриття збитків, пов`язаних з визнанням недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий №:75:670:269, укладений між ОСОБА_3 та незаконністю державної реєстрації права власності. В свою чергу він визнає власником земельної ділянки ОСОБА_2 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий №:75:670:269 та не заперечує проти визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення про державну реєстрацію права та її обтяження.

15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 вимогу про сплату заборгованості, яку останній отримав 24 жовтня 2020 року.

В строки, визначені у вимозі, тобто протягом місяця, ОСОБА_2 борг не повернув.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з нормами статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Отже, в даному випадку розписка, видана ОСОБА_2 є одностороннім правочином, якою визнається зобов`язання відповідача з виплати грошових коштів позивачу. Порядок сплати вказаних коштів залежить від визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий №:75:670:269.

Ураховуючи те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2019 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, слід дійти висновку про порушення ОСОБА_2 зобов`язання щодо сплати ОСОБА_4 зазначеної в розписці суми.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1194 року№ 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Ураховуючи те, що ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання передати ОСОБА_1 500 доларів США після визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки однак, відповідач на вимогу позивача прийняті зобов`язання не виконав у строки, обумовлені вимогою, грошові кошти не повернув, тому з ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути заборгованість у валюті, визначеній у розписці.

Заперечуючи проти позову та звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання правочину недійсним, ОСОБА_2 вказував, що не мав справжньої волі передати ОСОБА_1 2500 доларів СШ та вчиняв його під дією погроз та психологічного тиску ОСОБА_1 , що виражалось в затягуванні судового процесу щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Вирішуючи цей спір, суд враховує, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

За приписами частин першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, відповідно до частини першої статті 76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Однак, вказані твердження позивача не можуть бути взяті до уваги судом, з огляду на те, що вони не підтверджуються належними та допустимими доказами, які б свідчили про те, що вказана розписка була написана відповідачем під впливом примусу зі сторони позивача чи будь-яких інших осіб.

Оцінивши доводи позовної заяви та надані позивачем на підтвердження цих доводів докази, враховуючи заперечення відповідача, суд дійшов висновку про недоведення ОСОБА_2 своїх позовних вимог.

За таких обставин, слід дійти висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судові витрати, що включають судовий збір у сумі 908 грн за подання позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст.192, 193, 524, 526, 530, 545, 625, 1046-1047 ЦК України, ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 280, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 500 (п`ятсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в сумі 908 гривень.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач за основним позовом ат відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач за основним позовом позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повний текст судового рішення складено 06 жовтня 2022 року.

Суддя О. Л. Бусик