Справа № 938/96/22
Провадження № 22-ц/4808/1078/22
Головуючий у 1 інстанції Чекан Н. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Працун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Верховинського районного суду від 15 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Парфан Тарас Дмитрович до акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», третя особа на стороні відповідача: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позову зазначив, що 23 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І.М. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Вважає, що у банку відсутнє право на примусове стягнення грошових сум із ОСОБА_1 за кредитним договором № IFVWGA00000025 від 10.01.2007 року, оскільки безспірна заборгованість позичальника перед банком на момент звернення банку до нотаріуса відсутня.

Так, як на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису так і на час розгляду справи є чинним рішення Верховинського районного суду від 11.12.2017 року, яким банку АТ КБ «Приватбанк» відмовлено у задоволенні позову про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором від 10.01.2007 року у розмірі 15067,14 доларів США, що за курсом національної валюти складає 383308,04 грн.

Крім того, рішенням Верховинського районного суду від 12.11.2019 року зобов`язання ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № IFVWGA00000025 від 10.01.2007 року припинено. Рішенням цього ж суду від 24.06.2021 року припинено дію договору іпотеки від 10.01.2007 року у зв`язку з повним виконанням основного зобов`язання.

Представник позивача зазначав, що 23.07.2019 року приватним нотаріусом Бондар І.М. за заявою АТ КБ «ПриватБанк» уже вчинявся виконавчий напис №2184 про звернення стягнення на майно ОСОБА_1 земельну ділянку № НОМЕР_1 , загальною площею 0,1727 га, яка знаходиться за адресою смт. Верховина. Вказаний виконавчий напис рішенням Верховинського районного суду від 15.03.2021 року визнано таким, що не підлягає виконанню.

Позивач, посилаючись на те, що оскаржуваний виконавчий напис не відповідає вимогам ст. ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат», просив визнати виконавчий напис №2185 від 23.07.2019 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. таким, що не підлягає виконанню та стягнути судові витрати з відповідача.

Рішенням Верховинського районного суду від 15 липня 2022 року позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , вчинений 23.07.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною і зареєстрований за №2185.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 23600 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в дохід держави в сумі 992 грн 40 коп.

Не погодившись з рішенням суду, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням суду, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що п.2.3 гл.16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотеко держателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Боржнику направлялась вимога про необхідність виконання зобов`язань та було надано можливість висловити свої заперечення щодо безспірності грошових вимог.

На думку представника апелянта, нотаріус не повинен перевіряти безспірність заборгованості, не встановлювати права та обов`язки учасників правовідносин, натомість перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за яким стягнення заборгованості провадяться у безспірному порядку.

Вчинений нотаріусом напис був здійснений у відповідності до чинного законодавства, подані для вчинення нотаріальної дії документи відповідали вимогам законодавства, а тому підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у нотаріуса не було.

Крім цього, суд не мав жодних підстав задовольняти заяву про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 23600 грн, оскільки позивач у позовній заяві не зазначив орієнтований розрахунок суми судових витрат, а матеріали не містять відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість.

Просить рішення суду скасувати та ухвали нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечив вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обгрунтованість висновків суду.

Представник апелянта АТ КБ «ПриватБанк» та третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І.М. у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача ОСОБА_1 не було безспірної заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №IFVWGA00000025 від 10.01.2007 року, виконавчий напис вчинено на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений, а зобов`язання за кредитним договором згідно рішення Верховинського районного суду від 12.11.2019 року припинено, а також припинено договір іпотеки, що є підставою для визнання оспорюваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 10.01.2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №IFVWGA00000025, згідно з яким Банк зобов`язався надати позичальнику кошти в сумі 17500 доларів США (а.с. 8-10, 75-77).

10.01.2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено нотаріально посвідчений державним нотаріусом Верховинської районної державної нотаріальної контори Павлюком І.І. договір іпотеки. Відповідно до п.33.2, п.33.1, п.33.3 вказаного договору, нерухомим майном ОСОБА_1 , у тому числі житловим будинком з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , забезпечується виконання зобов`язань останнього за кредитним договором від 10.01.2007 року №IFVWGA00000025 (а.с.72-74).

Установлено, що АТ КБ «ПриватБанк» звертався до Верховинського районного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з нього 15067, 14 доларів США, що за курсом національної валюти складає 383308,04 грн. заборгованості за кредитним договором від 10.01.2007 року №IFVWGA00000025. Рішенням Верховинського районного суду від 11.12.2017 року, у задоволенні позову банку відмовлено (а.с.11-12).

Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 23.07.2019 року вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , та за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги Банку про стягнення боргу сумі 26640 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 739031 грн. (а.с. 4,59).

Таким чином, на момент вчинення нотаріусом Бондар І.М. виконавчого напису від 23.07.2019 року набрало законної сили рішення Верховинського районного суду від 11.12.2017 року, яким відмовлено АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором від 10.01.2007 року №IFVWGA00000025.

У подальшому рішенням Верховинського районного суду від 12.11.2019 року визнано припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №IFVWGA00000025 від 10.01.2007 року укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.13-15).

Рішенням Верховинського районного суду від 24.06.2021 року визнано іпотеку на нерухоме майно, у тому числі на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , такою, що припинена у зв`язку з повним виконанням основного зобов`язання (а.с.20-25).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 цього Закону визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до її приписів нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно із підпунктами 1.1, 1.2 пункту 1, підпунктами 3.1, 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум, додаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 23.07.2019 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Укладений між банком та позивачкою кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Крім того, за результатами аналізу вищенаведених норм колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням зазначеного та приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги в частині, які не спростовують висновків суду першої інстанції, зроблених із правильним застосуванням норм матеріального права та з врахуванням висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування відповідних норм права, а саме про порушення приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. процедури вчинення виконавчого напису, передбаченої Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Доводи апелянта щодо неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15 є необґрунтованими, оскільки у зазначеній справі та у справі, яка переглядається, фактичні обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, не є подібними.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання оспорюваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Щодо стягнення коштів на правову допомогу в сумі 23600 грн, то слід зазначити наступне.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у листопаді 2021 року уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Парфан Т.Д. від 03.11.2021 року (а.с.26)

Адвокат Парфан Т.Д. підтвердив свої повноваження ордером на надання правничої (правової) допомоги виданого національною асоціацією адвокатів України серія АТ №1018553 від 01.02.2022 (а.с.27)

У позовній заяві представник позивача вказав про те, що орієнтовний розрахунок судових витрат , які позивач очікує понести у суді першої інстанції складає 32000 грн, а саме витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до додаткової угоди №3 до договору про надання правової допомоги від 03.11.2021 року надано детальний опис послуг наданих ОСОБА_1 в рамках договору, а саме: підготовка та подання позовної заяви 5600 грн; участь у судових засіданнях 3000 грн; гонорар успіху - 15000 грн, всього гонорар адвоката складає 23600 грн (а.с.114)

Ухвалою суду від 20.06.2022 року відповідачу запропоновано скористатися своїм правом доведення у даній справі неспівмірності витрат на правничу допомогу, про що подати до Верховинського районного суду в строк до 06.07.2022 року відповідні клопотання та докази, ухвалу відповідач отримав через електронний кабінет 20.06.2022 року (а.с.130)

Таким чином, позивачем у процесі розгляду справи надано документально підтверджені докази витрат які він понесе на правову допомогу та їх розрахунок.

Доводи апелянта про те, що представником позивача не надано детальний опис робіт є необґрунтованими.

Крім того, не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що при стягненні судових витрат суд не врахував характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, необхідний і фактично наданий обсяг правової допомоги, оскільки обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» не подавав будь-яких заперечень чи клопотань щодо представленого позивачем розрахунку понесених витрат по оплаті адвоката.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням вимог норм процесуального права, а тому підстав для його скасовування не має.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду від 15 липня 2022 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський