Провадження № 22-ц/812/860/22 Головуючий суду першої інстанції Мікульшина Г.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 року м. Миколаїв Справа 489/177/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Стрілець К.О.,

за участю представника позивача Іванюк О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Мікульшиної Г.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 22 липня 2022 року, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_1 про врегулювання розбіжностей при внесенні змін до договору,

В С Т А Н О В И В:

В січня 2022 року Товариство з обмеженою «Ніконджитбудсервіс» (далі ТОВ «Ніконджитбудсервіс»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про врегулювання розбіжностей при внесенні змін до договору.

Доводи позову обґрунтовувало тим, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є юридичною особою, якій на праві власності належить 9068/10000 часток приміщення гуртожитку по АДРЕСА_1 . Вказаний будинок позивач обслуговує та утримує самостійно буз субвенцій з бюджету та на підставі договорів найму житлових та нежитлових приміщеннь фізичним та юридичним особам.

26 травня 2004 року між сторонами було укладено договір на користування житловою площею гуртожитку, а саме кімнати 627, 628. На підставі вказаного договору відповідач зайняв зазначені кімнати, та користується ними до теперішнього часу.

Оскільки з часу укладення договору відбулися актуальні зміни щодо характеру договірних правовідносин, виникла необхідність внесення змін у договір. З цією метою 01 грудня 2021 року було розроблено додаткова угода № 1 про внесення змін до договору від 26 травня 2004 року, яку відповідач отримала 08 грудня 2021 року. Між тим, остання не погодилась із запропонованими змінами, чим порушила його права на користування майном.

Посилаючись на викладене, ТОВ «Ніконджитбудсервіс» просило суд врегулювати розбіжності при укладенні додаткової угоди № 1 від 01 грудня 2021 року до договору користування площею проживаючи в гуртожитку ТОВ «Ніконджитбудсервіс» від 26 травня 2004 року, шляхом викладення спірних пунктів в наступні редакції:

«Пункт 2.3 плата за користування найманим житлом вноситься в термін до 08 числа місяця наступного за звітним в установлених власником розмірах у відповідності до пункту 4.1 даного договору та регулюється ЦК України;

Пункт 4.1 розмір плати за користування найманою площею в гуртожитку визначається в цьому договорі з урахуванням правовідносин у сфері користування житловим приміщенням, що перебуває у приватній власності юридичної особи. Плата за користування житловою площею з 01 січня 2022 року здійснюється за встановленою власником ставкою, розмір якої становить сімсот сімдесят гривен. Витрати на житлові послуги входять до ставки плати за користування житловою площею, окремо плата за них не сплачується;

Пункт 4.2 Порядок надання, здійснення розрахунків, вартість за комунальні послуги, між власником гуртожитку та «Наймачем», що проживає в гуртожитку відбувається виключно за окремим договором укладеним з ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що у даній справі позивач обрав спосіб захисту свого порушеного права, що не передбачений приписами статті 16 ЦК України, тобто є неналежним способом захисту порушеного права, що є наслідком відмови в задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ТОВ «Ніконджитбудсервіс» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що сутність оскаржуваної справи полягала у вирішенні питання, щодо внесення змін у існуючий договір найму житла. Зміни, які потрібно внести в договір, це похідні дії, які виникли через укладення окремих договорів по забезпеченню комунальними послугами між позивачем та відповідачем у 2021 році, зміни у законодавчих актах України. В досудовому порядку позивач та відповідач не дійшли згоди щодо запропонованих змін.

Приймаючи рішення у справі суд першої інстанції безпідставно, без будь-якого аналізу доказів, що знаходяться в матеріалах справи, прийшов до висновку про невірно обраний спосіб захисту порушених прав. Матеріали справи свідчать про зворотне. Так, в матеріалах справи знаходиться спірний договір користування гуртожитком, який є правовим підґрунтям для виникнення зобов`язань між сторонами даного процесу, договір про забезпечення комунальними послугами, протокол розбіжностей та протокол узгодження розбіжностей. Зазначений пакет документів надає юридичну можливість звернутися до суду з проханням в судовому порядку врегулювати розбіжності по яким між сторонами правочину немає порозуміння.

Таке право закріплено у статті 181 ГК України. Зазвичай відносини між фізичними та юридичними особами регулюються нормами ЦК України, але ж відповідач сам погодився на те, що до правовідносин, які існують між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_1 потрібно застосовувати норми ГК України. Отже, в ЦК України дійсно прямо не передбачено, обраного позивачем способу захисту, але ж дії вчинені відповідачем надають ТОВ «Ніконджитбудсервіс» право скористатись не лише Цивільним, а й Господарським Кодексом з метою захисту свого порушеного права. В статті 11 Цивільного кодексу України, закріплено що цивільні права та відносини можуть виникати з рішення суду, у випадках встановлених актами цивільного законодавства.

Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів дійсно закріплений у статті 16 ЦК України не є вичерпним.

Саме тому, при вирішенні питання захисту порушеного права слід виходити з положень статті 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд.

Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства способів захисту цивільних прав чи інтересів.

Отже, суд першої інстанції невірно оцінив наявні в матеріалах справи докази та зробив невірні висновки про вірно обраний спосіб захисту позивачем своїх прав, а тому таке рішення суду не є законним та обґрунтованим, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому має бути скасовано.

Відповідач на час розгляду справи не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 травня 2014 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток об`єкту житлової нерухомості гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом економічної діяльності ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є комплексне обслуговування об`єктів.

26 травня 2004 року між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_1 було укладено договір користування площею особами, які мешкають в гуртожитку ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

Згідно з положеннями вказаного договору ТОВ «Ніконджитбудсервіс» передає в користування ОСОБА_1 кімнату № 628 площею 11,9 кв.м. та кімнату № 627 площею 17,2 кв.м.

У відповідності до положень пункту 4.1 вказаного договору плата за користування житловою площею здійснюється за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування житловою площею і окремо плата за них не стягується.

Згідно пункту 4.2 договору плата за користування житловою площею в гуртожитку і комунальні послуги вноситься не пізніше 10 числа наступного за оплачуваним місяця.

У відповідності до пункту 7.1 вказаного договору він вважається пролонгованим на строк, зазначений в пункті 1.1 (один рік), якщо жодна зі сторін не пізніше ніж за один місяць не повідомить іншу про розірвання цього договору.

04 березня 2021 року між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з управління будинком, згідно умов якого сторони домовились, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» зобов`язується забезпечити відповідача послугами з утримання будинку та прибудинкової території, утримання сходових клітин, утримання внутрішньобудинкових мереж, поточний ремонт місць загального користування. Сторони договору домовились, що ціна послуги, що є предметом договору, з 01 січня 2021 року по 30 червня 2021 року становить 10,00 грн на місяць за 1 кв.м. Розрахунковим періодом є календарний місяць.

04 березня 2021 року між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_1 також було укладено договір по забезпеченню комунальними послугами. Відповідно до пункту 1 договору ТОВ «Ніконджитбудсервіс» зобов`язується забезпечити відповідача послугами з водопостачання та водовідведення, електропостачання, газу для приготування їжі, а споживач зобов`язується компенсувати вартість спожитих послуг за тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у порядку, строки та на умовах, передбачених договором.

01 грудня 2021 року ТОВ «Ніконджитбудсеріс» надіслало відповідачу пропозицію про внесення змін до договору користування площею проживаючими у гуртожитку ТОВ «Ніконджитбудсервіс», які були викладені у додатковій угоді № 1 від 01 грудня 2021 року, а саме:

«Пункт 2.3 плата за користування найманим житлом вноситься в термін до 08 числа місяця наступного за звітним в установлених власником розмірах у відповідності до пункту 4.1 даного договору та регулюється ЦК України;

Пункт 4.1 розмір плати за користування найманою площею в гуртожитку визначається в цьому договорі з урахуванням правовідносин у сфері користування житловим приміщенням, що перебуває у приватній власності юридичної особи. Плата за користування житловою площею з 01 січня 2022 року здійснюється за встановленою власником ставкою, розмір якої становить сімсот сімдесят гривен. Витрати на житлові послуги входять до ставки плати за користування житловою площею, окремо плата за них не сплачується;

Пункт 4.2 Порядок надання, здійснення розрахунків, вартість за комунальні послуги, між власником гуртожитку та «Наймачем», що проживає в гуртожитку відбувається виключно за окремим договором укладеним з ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

22 грудня 2021 року ОСОБА_1 повернула підписану додаткову угоду № 1 від 01 грудня 2021 року разом з протоколом розбіжностей від 20 грудня 2021 року та запропоновувала свою редакцію умов договору.

У відповідь на протокол розбіжностей від 20 грудня 2021 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» направив відповідачу 30 грудня 2021 року протокол узгодження розбіжностей № 1 від 22 грудня 2021 року. За змістом даного протоколу узгодження розбіжностей № 1 позивач погодився з відповідачем та прийняв її редакцію пункту 2.2 додаткової угоди № 1.

В частині інших умов, що містяться в тексті додаткової угоди № 1 від 01 грудня 2021 року, сторони дійти згоди не змогли.

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту є як ефективними, так і такими, що відповідатимуть його змісту та системі права.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України).

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника ( пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Отже, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

У справі, що розглядається, встановлено, що позивач ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником гуртожитку, де мешкає відповідач ОСОБА_1 .

Відносини, які складаються між мешканцем гуртожитку і його володільцем, є договірними і відносяться до різновиду договору найму жилого приміщення.

Відповідно до змісту позовних вимог правовідносини сторін виникли з підстав укладення сторонами договору комерційного найму житла у гуртожитку, що є об`єктом права власності, та до яких застосовуються положення ЦК України (глава 59 ЦК України, якою передбачено підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму (оренди) житла).

Згідно з частиною 1 статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до частини 1 статті 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.

Статтею 820 ЦК України передбачається, що розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла.

Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла.

Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Отже, договір найму житла за своєю юридичною суттю є імперативно оплатним.

Як встановлено 26 травня 2004 року між сторонами було укладено договір користування площею особами, які мешкають в гуртожитку ТОВ «Ніконджитбудсервіс», який за своєю правовою суттю є договором найму житла з відповідними умовами, які визначені у главі 59 ЦК України.

За обставинами, викладеними у позовній заяві, сторона цього договору у зв`язку з відповідними змінами управління житлом, що сталися з часу укладення договору, виникла необхідність у змінах умов договору, зокрема, зміни порядку плати за користування найманим житлом, розміру цієї оплати та порядку надання та розрахунку вартості комунальних послуг.

Інша сторона договору відповідач у справі не погоджується із внесенням змін до укладеного сторонами в 2004 році договору.

У разі відсутності волевиявлення однієї із сторін договору найму житла на внесення змін до чинного договору, така зміна може відбутися на підставі судового рішення, у випадках, передбачених статтями 651,652 ЦК України.

Згідно з приписами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За положеннями статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Отже, у даному випадку належним способом захисту суб`єктивних прав позивача, як орендодавця за договором користування площею проживаючими в гуртожитку від 26 травня 2004 року, будуть вимоги про зміну цього договору у порядку та за умовами, визначеними статтею 652 ЦК України.

Між тим, ТОВ «Ніконджитбудсервіс» вимог про зміну договору про користування площею проживаючими в гуртожитку від 26 травня 2004 року звертаючись до суду не заявляв та не обґрунтовував таку зміну умовами переліченими у частині 2 статті 652 ЦК України.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а тому суд першої інстанції позбавлений можливості змінювати підстави та предмет позову.

В позовній заяві ТОВ «Ніконджитбудсервіс» посилалося та надало відповідні докази на підтвердження обставин, що між сторонами відбувалася процедура узгодження розбіжностей щодо зміни умов договору користування площею проживаючими в гуртожитку від 26 травня 2004 року, строк дії якого триває.

Статтею 649 ЦК України передбачена правова ситуація вирішення переддоговірних спорів, проте така процедура стосується розбіжностей, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом (частина 1 цієї статті).

Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом (частина 2 цієї статті).

Отже, положення статті 649 ЦК і відповідно передбачений цією нормою правовий механізм захисту підлягає застосуванню лише для вирішення переддоговірних спорів, а тому за встановленими обставинами справи не може бути поширений на спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги щодо обґрунтування позовних вимог положеннями статті 181 ГК України не заслуговують на увагу, оскільки зазначені норми закону регулюють відносини між суб`єктами господарювання, тобто укладення господарського договору, який, як нормативно-правова категорія, охоплює регулювання господарських зв`язків, що складаються між суб`єктами господарювання, або між суб`єктами господарювання та іншими учасниками відносин у сфері господарювання, впродовж здійснення ними своїх господарських повноважень.

Проте, у справі, що розглядається, таких господарських відносин не встановлено, а посилання скаржника на те, що ОСОБА_1 сама погодилася на застосування до спірних правовідносин з приводу найму житла у приватному гуртожитку норм ГК України є неприйнятними з огляду на загальні засади цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з твердженнями скаржника, що загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений у статті 16 ЦК України не є вичерпним, між тим, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України). Саме з наведених норм ЦК України, що підлягають застосуванню до правовідносин сторін, слід виходити позивачу при обранні захисту свого комерційного інтересу наймодавця щодо отримання доходу з наявного у нього житла.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2022 року.