Номер провадження: 22-ц/813/2432/22
Справа № 523/2943/16-ц
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/2943/16-ц

Номер провадження: 22-ц/813/2432/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

- за участю секретаря судового засідання Зеніної О.М.,

учасники справи:

- позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»,

- відповідачі 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеса, ухвалене у складі судді Середи І.В. о 18 годині 12 хвилині 10 лютого 2021 року, повний текст рішення складний 19 лютого 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі Банк) звернулося до Суворовського районного суду міста Одеса з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 24 березня 2008 року в сумі - 15 191,11 доларів США, що за курсом НБУ станом на 05 грудня 2013 року становить - 121 422,55 грн..

Банк обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 24 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступник - ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0. Відповідно до умов вказаного договору Банк надав відповідачці кредит в іноземній валюті в сумі - 22 500 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше - 27 березня 2015 року, згідно із графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі - 13 % річних.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 24 березня 2008 року укладено договір поруки № 190545 між банком та ОСОБА_2 ..

Відповідачі свої зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом належним чином не виконували, у зв`язку з чим станом на 05 грудня 2013 року утворилась заборгованість у сумі - 15 191,11 доларів США (Т. 1, а. с. 1 - 4).

2.2 Короткий зміст заочного рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.03.2014 р. було задоволено вищевказані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (Т. 1, а. с. 66 - 67).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.11.2015 року задоволено заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.03.2014 р.. Справу призначено до судового розгляду (Т. 1, а. с. 123).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12.10.2016 року до участі у справі залучено ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», як правонаступника ПАТ «УкрСиббанк» (Т. 1, а. с. 249).

2.3 Позиція відповідачів в суді першої інстанції після скасування заочного рішення у справі

У квітні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», в якому просять: 1) визнати недійсним кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0 від 24 березня 2008 року; 2) визнати недійсним договір поруки № 190545 від 24 березня 2008 року.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 обґрунтовують зустрічні вимоги тим, що при укладенні кредитного договору № 0 від 24 березня 2008 року Банком у порушення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість, затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), та частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надано інформації, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням). Крім того, банк не мав права укладати договір в іноземній валюті, оскільки у нього відсутня індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти як засобу платежу.

Такими діями Банку при укладанні договору їх введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, умови кредитного договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу є несправедливими, наслідком його укладення є дисбаланс договірних прав та обов`язків, що є підставою для визнання такого правочину недійсним з моменту укладення (Т. 1, а. с. 166 - 173).

17.08.2016 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси було прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання договорів недійсними до сумісного розгляду з первісним позовом (Т. 1, а. с. 193).

2.4 Короткий зміст попередніх судових рішень, мотивування їх висновків

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2016 року задоволено вищевказаний первісний позов.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» суму боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 24 березня 2008 року в сумі - 15 191,11 долара США, що за курсом НБУ станом на 05 грудня 2013 року становить - 121 422,55 грн., з яких: - 11 819,50 долара США, що за курсом НБУ станом на 05 грудня 2013 року становить - 94 473,26 грн. заборгованість за простроченим кредитом; - 2 388,18 долара США, що за курсом НБУ станом на 05 грудня 2013 року становить - 19 088,72 грн. заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; - 782,53 долара США, що за курсом НБУ станом на 05 грудня 2013 року становить 6 254,77 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; - 200,90 долара США, що за курсом НБУ станом на 05 грудня 2013 року становить - 1 605,80 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.

В задоволенні вищевказаного зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальниця всупереч умовам кредитного договору № 0 від 24 березня 2008 року не виконала взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного погашення наданого їй кредиту та процентів за його користування. Відповідачі мають солідарну відповідальність перед позивачем, тому позовна заява підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що позивачі були ознайомлені з умовами договору, не заперечували проти них. ОСОБА_1 погодилася на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін було вільним, будь-яких доказів протилежного позичальницею і поручителем не надано. При цьому позичальник підтвердила, що вона до укладення цього договору отримала повну, доступну та вичерпну інформацію в письмовій формі щодо умов надання кредиту (Т. 2, а. с. 30 - 35).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно. Доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. При цьому суд зазначив, що позичальниця ОСОБА_1 особистим підписом засвідчила всі сторінки договору від 24 березня 2008 року, відповідно підтвердила свою згоду та волевиявлення на його укладення та виконання. До того ж, на момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не надала жодного зауваження щодо змісту цього правочину (Т. 2, а. с. 102 - 106).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в особі представника - ОСОБА_3 , задоволено частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором скасовано.

Справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року залишено без змін.

У постанові Верховний Суд вказав, що суди першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи не звернули належної уваги на норми матеріального права та обставини справи щодо погашення кредиту щомісячними платежами, оцінки їм не надали та не з`ясували, чи не пропущений позивачем шестимісячний строк звернення до суду з позовом до поручителя в частині певних щомісячних платежів за кредитним договором.

При цьому необхідно приймати до уваги, що у разі пред`явлення Банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначене необхідно враховувати при розгляді справи та здійсненні розрахунку заборгованості відповідача ОСОБА_2 ..

Звернувшись 21 жовтня 2013 року до боржника з вимогою про повернення грошових коштів, кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки (Т. 2, а. с. 203 - 209).

2.5 Короткий зміст рішення суду першої інстанції після перегляду справи Верховним Судом, мотивування його висновків

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10.02.2021 року задоволено частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» борг за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 24 березня 2008 року в сумі - 14 736 доларів 11 центів США, з яких: - 11 819,50 долара США заборгованість за простроченим кредитом; - 1 972,58 долара США заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; - 752,17 долара США пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; - 192,36 долара США пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом. Також стягнуто судовий збір у розмірі - 1 177,89 грн..

Стягнення визначено проводити з урахуванням курсу НБУ станом на час проведення розрахунку.

В іншій частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі. ОСОБА_1 , всупереч умовам кредитного договору, не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання.

Станом на 05.12.2013 року заборгованість ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені, становить - 15 191 долари 11 центів США, що за курсом НБУ станом на 05.12.2013 року становить - 121 422 гривні 55 копійок, з яких: - 11 819,50 долара США, що за курсом НБУ станом на 05.12.2013 року становить - 94 473,26 гривень заборгованість за простроченим кредитом; - 2 388,18 долара США (19 088,72 грн.) заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; - 782,53 долара США, що за курсом НБУ станом на 05.12.2013 року становить - 6 254,77 гривень пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; - 200,90 долара США (1 605,80 грн.) пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.

Порушення умов договору відбулося - 01.12.2011 р. після несплати необхідного щомісячного платежу. Вимога до поручителя не була пред`явлена протягом шести місяців, тому дія поруки припинилася - 01.06.2012 р..

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню припинилися - 23.11.2013 р., оскільки звернувшись до боржника з вимогою про повернення грошових коштів, кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.

Таким чином, позовні вимоги Банку про стягнення процентів та пені після пред`явлення 23.11.2013 року до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Отже, враховуючи суму заборгованості по тілу кредиту - 11 819,50 доларів США та змінену дату вимоги виконання договору - 23.11.2013 р., заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом складає - 1 972,58 долара США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 752,17 долара США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом 192,36 долара США (Т. 3, а. с. 17 - 19).

2.6 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

2.7 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі вимагають проведення загального судового засідання з повідомленням сторін, а не спрощеного; 2) суд першої інстанції не встановив строк відповідачу для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження; 3) суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідачів; 4) суд першої інстанції не залучив до участі у справі у якості третьої особи - ПАТ «УкрСиббанк»; 5) суд першої інстанції не зупинив провадження у справі до розгляду справи №523/1445/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк», ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про визнання договору факторингу недійсним; 6) ОСОБА_1 не заперечує, що 24.03.2008 року між ПАТ «Укрсиббанк» та нею був укладений кредитний договір; 7) у березні, квітні та червні 2013 року було сплачено - 1 200 доларів США по 4 квитанціям; 8) станом на 29.06.2013 року було сплачено суму боргу в розмірі - 22 766,50 долара США; 9) суд першої інстанції не звернув уваги на те, що з 01.11.2011 року по 29.06.2013 року відповідно до наданих квитанцій зі сплати кредиту сплачена сума кредиту - 1 950 доларів США не значиться по банку, а з 02.01.2013 року по 02.01.2014 року нараховується пеня за несвоєчасне погашення заборгованості. Так як на 29.06.2013 року відповідач за наданими квитанціям сплатили кредит у сумі - 22 766 50 доларів США, різниця несплаченої заборгованості складає у сумі 658,50 доларів США; 10) з часу надання кредиту по 05.12.2015 року курс долара США змінювався в сторону збільшення, тому який розмір подвійної облікової ставки НБУ позивачем був прийнятий по розрахунку пені невідомо. Стягувач повинен у своїй заяві зазначене вказати; 11) суд першої інстанції не звернув уваги, що позивач не володіє генеральною та індивідуальною ліцензією НБУ на здійснення валютних операцій (Т. 3, а. с. 32 - 39).

В апеляційній скарзі на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року про відмову у зупиненні провадження у справі, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду згідно ч. 1 ст. 353 ЦПК України, та з огляду на приписи ч. 2 ст. 353 ЦПК України є фактичним запереченням на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року, яке включається до апеляційної скарги на рішення суду, ОСОБА_1 зазначає про безпідставну відмову місцевого суду у зупиненні провадження у справі. Посилається на те, що у даному випадку місцевий суд був зобов`язаний зупинити провадження до розгляду справи № 523/1445/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" про визнання договору факторингу недійсним (Т. 3, а. с. 24 27).

2.8 Узагальнені доводи позивача в апеляційному суді

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що доводи апеляційної скарги, які стосуються саме суті спору про стягнення заборгованості за кредитним договором, зводяться до того, що відповідачка не згодна з розміром заборгованості, яка вказана позивачем у розрахунку заборгованості, оскільки як на її думку не було враховано платежі у березні, квітні, травні та червні 2013 року на суму - 1 200 доларів США. Проте такі доводи не підтверджуються письмовими доказами та суперечать матеріалам справи.

В апеляційній скарзі не надано жодних доказів, що саме відповідні платежі не було враховано Банком під час розрахунку заборгованості, та чим це підтверджується, тобто відповідачка лише надала квитанції та вказує, що відповідні платежі, як на її думку, не було враховано під час розрахунку заборгованості. Разом з тим, з таких доводів неможливо зрозуміти, чому саме ці платежі не було враховано та чим це підтверджується. Відповідачкою не надано свого розрахунку заборгованості, а всі формальні міркування відповідачки зводяться до її незгоди з розміром заборгованості, яка вказана в розрахунку. Відповідачка не заперечує, що нею було порушено умови кредитного договору щодо сплати періодичних платежів, внаслідок чого і виникла заборгованість, яка вказана в розрахунку заборгованості (Т. 3, а. с. 90 91).

3. Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.03.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеса від 10 лютого 2021 року залишено без руху (Т. 3, а. с. 44 44 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки (Т. 3, а. с. 51 - 52).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.05.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеса від 10 лютого 2021 року (Т. 3, а. с. 53 53 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.05.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеса від 10 лютого 2021 року призначено до розгляду (Т. 3, а. с. 54).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.05.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду міста Одеса від 10 лютого 2021 року про залишення без задоволення клопотання про зупинення провадження прийнято до свого провадження (Т. 3, а. с. 55).

20.09.2021 року від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» надійшов відзив на апеляційну скаргу (Т. 3, а. с. 90 - 91).

28.09.2022 року від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника товариства.

28.09.2022 року від ОСОБА_3 , діючого від імені ОСОБА_1 , надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, багаторазове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

24 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є - ПАТ «УкрСиббанк» (далі Банк), та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0. Відповідно до умов вказаного договору Банк надав відповідачці кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі - 22 500 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше - 27 березня 2015 року, згідно із графіком погашення кредиту, та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі - 13 % річних.

Погашення нарахованих процентів згідно із пунктом 1.3.4 кредитного договору відбувається з 01 по 10 число кожного місяця, наступного за тим, за які були нараховані проценти.

У забезпечення виконання зобов`язань позичальницею за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 190545 від 24 березня 2008 року.

Відповідно до пункту 1.4 договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Згідно із пунктом 1.3 договору поруки поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі.

21 жовтня 2013 року ПАТ «УкрСиббанк» направило відповідачам вимоги про погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення. При цьому, Банк попередив, що у разі непогашення простроченої заборгованості Банк вимагає дострокового виконання боржниками зобов`язань за кредитним договором № 0 та договором поруки у повному обсязі. Вимога отримана поручителем - 24.10.2013 року. Відомостей про отримання вказаної вимоги позичальницею матеріали справи не містять.

Вимоги Банку боржниками не виконані.

20 квітня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» був укладений договір факторингу № 17, за умовами якого всі права та обов`язки за кредитним договором від 24 березня 2008 року та договором забезпечення, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , перейшли від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Відповідно до розрахунку позивача, станом на 05 грудня 2013 року заборгованість позичальниці ОСОБА_1 за кредитним договором становить - 15 191,11 долара США, що за курсом НБУ станом на 05 грудня 2013 року становить - 121 422,55 грн., в тому числі: - 11 819,50 долара США (94 473,26 грн.) заборгованість за простроченим кредитом; - 2 388,18 долара США (19 088,72 грн.) заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; - 782,53 долара США (6 254,77 грн.) пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; - 200,90 долара США (1 605,80 грн.) пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.

Згідно з пунктом 1.2.2 кредитного договору сторони домовилися про те, що погашення кредиту здійснюватиметься згідно із графіком розрахунків щомісячних платежів (додаток № 1 до кредитного договору), останній із яких повинен бути внесений не пізніше 27 березня 2015 року.

Відповідно до довідки-розрахунку останній платіж за кредитним договором від 24 березня 2008 року позичальницею було сплачено - 01 листопада 2011 року.

З позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду - 24 грудня 2013 року.

Між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору, договору поруки.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції оскаржено позичальницею ОСОБА_1 в частині стягнутих з неї сум. Позивач не оскаржив рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 .. Тому, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмовлених вимог до поручителя в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України, діючого на час виникнення спірних правовідносин, вказує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів дійшов правильних висновків про наявність між сторонами правовідносин з кредитного договору, договорів поруки, необхідність стягнення заборгованості з позичальниці.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність зазначення суми боргу в іноземній валюті, вказавши одночасно еквівалент суми боргу в національній валюті.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

24 березня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0.

Відповідно до умов якого Банк надав відповідачці кредит в іноземній валюті в сумі - 22 500 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше - 27 березня 2015 року, згідно із графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі - 13 % річних.

Пунктом 4.1 Кредитного договору за порушення відповідачкою термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених «Кредитним договором», зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, позивач має право вимагати від відповідача додатково сплатити позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Станом на 05.12.2013 року заборгованість ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені, становить - 15 191 доларів 11 центів США, що за курсом НБУ станом на 05.12.2013 року становить - 121 422 гривні 55 копійок, з яких: - 11 819,50 долара США, що за курсом НБУ станом на 05.12.2013 року становить - 94 473,26 гривень заборгованість за простроченим кредитом; - 2 388,18 долара США (19 088,72 грн.) заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; - 782,53 долара США, що за курсом НБУ станом на 05.12.2013 року становить - 6 254,77 гривень пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; - 200,90 долара США (1 605,80 грн.) пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

У відповідності зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно вимог ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. При цьому поручителі, виходячи із зазначених норм закону, несуть солідарну відповідальність з боржником кожен за своїм договором поруки.

Згідно ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Статтею 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

У ч. 1 ст. 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

На виконання вимог вищевказаної постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року, апеляційний суд зазначає про наступне.

24 березня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 190545.

Відповідно до пункту 1.4 договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Згідно із пунктом 1.3 договору поруки поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього кодексу.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12.

Згідно з пунктом 4.2 кожного окремого договору поруки, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за кредитним договором.

Як зазначалось вище, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном у розумінні частини другої статті 252 ЦК України.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Умовами кредитного договору визначено, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься відповідно до графіка розрахунків, що є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.2.2).

Відповідно до довідки-розрахунку останній платіж за кредитним договором за тілом кредиту було враховано від 01 листопада 2011 року.

Згідно з наданими відповідачем квитанціями останній платіж 01.07.2013 р., розподіл платежів після 01.11.2011 р. здійснювався на погашення процентів, пені.

З довідок розрахунків вбачається, що останній раз Банком було отримано платіж за тілом кредиту - 01.11.2011 р..

21 жовтня 2013 року ПАТ «УкрСиббанк» направило відповідачам вимоги про погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення. При цьому Банк попередив, що у разі непогашення простроченої заборгованості Банк вимагає дострокового виконання боржниками зобов`язань за кредитним договором № 0 та договором поруки у повному обсязі.

Відповідно до вимоги про дострокове повернення кредиту, Акціонерне товариство УкрСиббанк зазначає, що станом на 01.10.2013 року заборгованість за договором становить: - 11 819,50 долара США кредитна заборгованість, у тому числі прострочена заборгованості 6 739,50 долара США; - 1 972,52 долара США заборгованість по простроченим процентам. Банк вимагає усунути порушення, а саме - погасити прострочену заборгованість у розмірі - 6 739,50 долара США прострочена кредитна заборгованість та - 1 972,58 долара США заборгованість по процентам.

Поручитель ОСОБА_2 відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримав вимогу Банку 24.10.2013 року.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо отримання позичальницею ОСОБА_1 вимоги Банку про дострокове повернення кредиту.

Як вбачається із змісту вимоги та умов Кредитного договору (п. 6.2), у разі відсутності доказів отримання вимоги, строк повернення кредиту у повному обсязі, сплати процентів тощо настає через 41 день з дня її відправки, тобто - 02.12.2013 р.. Таким чином, Банк змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором, яким є 02.12.2013 року.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що рішення суду, як зазначалось вище, оскаржено тільки позичальницею ОСОБА_1 в частині стягнутих з неї сум. Позивач не оскаржив рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 .. Тому, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмовлених вимог до поручителя в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався погашати кредит з 01 по 10 число кожного місяця.

Беззаперечно встановлено невиконання позичальницею ОСОБА_1 умов кредитного договору в межах строку його дії, тому колегія суддів приходить до висновку про порушення останньою прав Банку з повернення кредиту, сплаті відсотків та пені, які підлягають захисту.

При визначені розміру заборгованості з тіла кредиту, відсотків, комісії та пені, колегія суддів виходить з наступного.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Встановлено, що звернувшись 21 жовтня 2013 року до боржника з вимогою про повернення грошових коштів, кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Таким чином, позовні вимоги Банку про стягнення процентів та пені після пред`явлення 21 жовтня 2013 року після настання нового строку виконання основного зобов`язання (02.12.2013 року) до позичальника згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Права й інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказане узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, дотримався вищевикладених норм діючого законодавства.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 522/11234/15-ц викладено правовий висновок про те, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (див. пункт 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц).

Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору передбачають сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті (див. пункт 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц).

Отже, місцевий суд дійшовши до висновку про необхідність стягнення пені в іноземній валюті у даній справі не порушив норми діючого законодавства. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Між тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції, визначивши розмір заборгованості в іноземній валюті, вказав на еквівалент суми боргу в національній валюті (абзац 3 резолютивної частини оскаржуваного рішення суду).

Проте Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Тому, за наявності підстав для зміни судового рішення у цій справі в частині визначення розміру заборгованості, що підлягає стягненню, апеляційний вважає за необхідне виключити абзац 3 резолютивної частини оскаржуваного рішення суду.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Частинами першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заперечуючи проти розрахунку заборгованості відповідачка лише надала перелік сплачених за квитанціями платежів, однак належного доказу щодо невідповідності зарахованих платежів умовам кредитного договору не надала, клопотання про призначення судової експертизи також не заявляла.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції є неспроможними.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року про відмову у зупиненні провадження у справі, які фактично є запереченнями на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року, апеляційний суд зазначає про те, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Судом встановлено, що в провадженні Подільського районного суду м.Одеси знаходиться справа № 523/1445/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" про визнання договору факторингу №17 від 209.04.2015 р. недійсним.

Враховуючи предмети заявлених вимог, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність об`єктивної неможливості розгляду даної справи до вирішення іншої справи за позовом ОСОБА_1 , а тому дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для зупинення провадження по справі.

3.6 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає задоволенню частково.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, в іноземній валюті з одночасним зазначенням еквіваленту суми боргу в національній валюті не відповідають вимогам діючого законодавства, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, за вищевказаного обґрунтування.

3.7 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року змінити.

Виключити з рішення абзац 3 резолютивної частини рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року.

В решті рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 25 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

С. О. Погорєлова