Справа № 155/1674/21
Провадження № 2/155/9/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2022 року м. Горохів

Горохівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого - судді Яремчук С.М.,

за участю секретаря судового засідання Задурської К.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Горохів в загальному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області про визнання права на земельну ділянку (пай)

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у листопаді 2021 року звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 10.06.1993 року був прийнятий на роботу в колгосп «Батьківщина» на посаду різноробочого. 02.02.1996 року колгосп «Батьківщина» перейменовано в селянську спілку «Батьківщина». У період з 20.12.1994 року по 13.07.1996 року перебував на строковій військовій службі у Збройних силах України. 30.03.2002 року звільнився за згодою сторін. У 1996 році, відповідно до Державного акта на право колективної власності на землю, у колективну власність підприємства передано землю загальною площею 1593,4 га для ведення сільськогосподарського виробництва з метою подальшого паювання між членами колективного сільськогосподарського підприємства. Однак, у додатку до державного акта він не зазначений. Після розпаювання було надано дозвіл на виготовлення сертифікатів на право на земельну частку (пай). Оскільки він не був внесений до списку осіб - членів товариства, які мають право на земельну частку (пай), для видачі відповідних сертифікатів, він не отримав належного йому сертифікату. Про наявність права на отримання земельної ділянки дізнався лише у вересні 2021 року, а тому вважає, що суд має законні підстави поновити йому строк для звернення до суду та визнання за ним права власності на земельну частку (пай). Просив визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 1,47 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Бужанівського старостинського округу Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області за рахунок земель запасу або земель пайового фонду.

29.12.2021 р. надійшов відзив на позов Мар`янівської селищної ради, у якому відповідач проти позову заперечив. При цьому зазначив, що до списку громадян, який додано до Державного акта на право колективної власності на землю, виданого колгоспу «Батьківщина», позивача не включено. Вказав, що позивачем пропущений строк позовної давності і ним не доведено, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права. Крім того, паювання земель колективного сільськогосподарського підприємства розпочалось у 1996 році відкрито, гласно і є загальновідомим фактом. Зазначив, що позивач не навів обгрунтованих підстав для визнання поважними причини пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом. З врахуванням викладеного, просив у задоволенні позову відмовити повністю.

25 січня 2022 року позивачем подано відповідь на відзив у даній справі, у якій додатково зазначив, що на момент отримання СС "Батьківщина" та видачею останній державного акту на право колективної власноті на землю, він був членом цього підприємства, тобто набув право на земельну частку (пай) з дня видачі державного акту на землю, з цього часу вказане право його як позивача не оспорювалось та припинено не було, що не спростовується відповідачем. Про порушення свого права він дізнався лише у вересні 2021 році, що узгоджується з позицією ВС у справі №389/896/19 від 05.02.2020 року.

Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 02.12.2021 р. позовну заяву прийнято до провадження та відкрито провадження у справі.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалі суду від 04.01.2022 р. та у протокольних ухвалах суду від 03.02.2022 р. та 01.03.2022 р.

Ухвалою суду від 15.03.2022 р. провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні просив позовні вимоги задоволити. При цьому додатково зазначив, що після звільнення зі ЗСУ звертався з приводу надання йому паю, проте йому повідомили, що він не був внесений до списку осіб - членів товариства, які мають право на земельну частку (пай), для видачі відповідних сертифікатів.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов, зокрема, з підстав того, що позивачем пропущений строк позовної давності. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законом або договором.

Як встановлено під час судового розгляду на підставі фотокопії трудової книжки ОСОБА_1 10 червня 1993 року був прийнятий на роботу в колгосп «Батьківщина» на посаду різноробочого. 02.02.1996 року колгосп «Батьківщина» перейменовано в селянську спілку «Батьківщина». У період з 20.12.1994 року по 13.07.1996 року перебував на строковій військовій службі у Збройних силах України. 30.03.2002 року звільнився за згодою сторін (а.с. 12).

Даний факт підтверджується також Архівною довідкою № 474/01-26 від 26.10.2021 р., виданою ОСОБА_1 Трудовим архівом Горохівської міської ради (а.с.17).

Як вбачається із Довідки виконавчого комітету Мар`янівської селищної ради № 736 від 19.10.2021 р., ОСОБА_1 видано майновий сертифікат ВЛ № 0214817 на майно колишнього колективного сільськогосподарського підприємства - селянської спілки «Батьківщина» на суму 119 грн, знаходиться на території Бужанівського старостинського округу (а.с. 15).

Із долученої до матеріалів справи копії Державного акту на право колективної власності на землю серії ВЛ вбачається, що державний акт був виданий відповідно до рішення Бужанівської сільської ради народних депутатів від 20.12.1993 року колективному сільськогосподарському підприємству «Батьківщина» на території Бужанівської сільської ради Горохівського району Волинської області та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 1 від 01.01.1996 р. Згідно даного акту було передано у колективну власність підприємства 1593,4 гектарів землі в межах згідно з планом (а.с.18).

Як вбачається із відповіді на запит Мар`янівської селищної ради до Державного архіву Волинської області № 114/07-30 від 10.03.2022 р., Державного акту на право колективної власності на землю від 01.011996 р. зі списками працівників-колгоспників в протоколах засідань правління та загальних зборів селянської спілки «Батьківщина» не виявлено (а.с.64).

Водночас, із листа Держгеокадастру № 97-3-0.3211-613/237-21 від 29.11.2021 року вбачається, що згідно Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) селянської спілки «Батьківщина» інформація щодо реєстрації Сертифікату на право на земельну частку (пай) на прізвище ОСОБА_1 відсутня (а.с.14).

Як встановлено в судовому засіданні, відповідачем у даній справі не заперечується той факт, що ОСОБА_1 був членом колективного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» та не був включений до списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства.

Держгеокадастр у листі № 97-3-0.3211-614/237-21 від 29.11.2021 року повідомив, що середній розмір паю в умовних кадастрових гектарах на території колишньої Бужанської сільської ради Горохівського району (Мар`янівська ОТГ) станом на 01.01.2021 р. становить 1,47 га (а.с.13).

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Як зазначено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Згідно ст. 1 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» за № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року (далі - ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року), колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року, об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство.

Статтею 1 Указу Президента України від 03.12.1999 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» передбачено здійснення заходів щодо реформування протягом грудня 1999 - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності (далі - приватні формування).

Це право, гарантоване ч. 2 ст. 14 Конституції України, не може бути обмежено рішеннями загальних зборів членів колективних сільськогосподарських підприємств або будь-якими іншими рішеннями.

Згідно з положеннями ч. 9, 10 ст. 5 ЗК України 1990 року, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому ч. 6, 7 ст. 6 цього Кодексу.

Частинами 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.

Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян (ч. 2 ст. 23 ЗК України 1990 року).

Згідно з п. 17 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Також документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Пунктом 1 Указу Президента України від 08.08.1995 року за № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ від 08.08.1995 року за № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до п. 2 Указу від 08.08.1995 року за № 720/95, право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.

Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 16.04.2004 року за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку(пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатка до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.

Як встановлено під час судового розгляду, ОСОБА_1 з 10.06.1993 р. перебував у трудових правовідносинах із КСП «Батьківщина» (реорганізовано в Селянську спілку «Батьківщина»). Водночас сторонами не заперечується той факт, що ОСОБА_1 був прийнятий в члени КСП «Батьківщина» (про що також свідчить видача позивачу майнового сертифіката на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства) та не був включений до списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства. Водночас, матеріалами справи стверджується, що Сертифікат на право на земельну частку (пай) останньому не видавався. В період видачі Державного акту на право колективної власності на землю перебував на строковій військовій службі у Збройних силах України.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 , станом на час видачі 01.01.1996 року КСП «Батьківщина» державного акту серії ВЛ за № 1 перебував членом колективної селянської спілки, суд приходить до висновку, що не включення його до списку, доданого до вказаного державного акту, не можна вважати правомірним.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно з вимогами ст. 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

При цьому, відповідно до ст. 75 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01.01.2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як встановлено під час судового розгляду, право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1996 році, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору.

З позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивач звернувся лише у листопаді 2021 року, жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які унеможливлювали його звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, він не надав.

Обґрунтовуючи звернення до суду лише у 2021 році ОСОБА_1 вказував ту обставину, що лише у вересні 2021 року він довідався про наявність права на отримання земельної ділянки (хоча про невключення його до списків пайовиків йому було відомо ще після звільнення з ЗСУ).

Разом з тим, суд не може визнати зазначену причину пропуску строку на звернення до суду поважною, виходячи з наступного.

Представник відповідача зазначив про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «дізналась» та «повинна була дізнатись», що містились в ст. 76 ЦК УРСР, так само, як і термінів «довідався» і «міг довідатись», застосованих у ст. 261 чинного ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд враховує, що розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почало проводитись з 1996 року, є загальновідомим фактом, а тому позивач, як член КСП «Батьківщина», який працював у даному колгоспі в 1993-2002 роках, повинен був дізнатись і дізнався про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Батьківщина» державного акту на землю.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у їх задоволенні з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом, оскільки з моменту порушення прав ОСОБА_1 пройшло більше трьох років, а доказів, які вказували б на поважність причин пропуску строку позовної давності ним не наведено.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 04.08.2021 року (справа № 617/537/19, провадження № 61-14184св20).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судовий збір на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 12, 81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області про визнання права на земельну частку (пай) відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ).

Відповідач Мар`янівська селищна рада Луцького району Волинської області (45744, Волинська область, Луцький район, смт. Мар`янівка, вул. Незалежності, 26, ).

Судове рішення в повному обсязі складено 24.05.2022 р.

Суддя Горохівського районного суду

Волинської області Яремчук С.М.