КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/770/20 Головуючий у суді І інстанції Мальцев Д.О.
Провадження № 22-ц/824/7376/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 лютого 2022 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, Служби безпеки України, Державної казначейської служби України, про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Національного антикорупційного бюро України (далі - відповідач 1, НАБУ), Державного бюро розслідувань (далі - відповідач 2, ДБР), Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві(далі - відповідач 3, ТУ ДБР), Служби безпеки України (далі - відповідач 4, СБУ), Державної казначейської служби України (далі - відповідач 5, ДКСУ) про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною (протиправною, незаконною) бездіяльністю органів державної влади, в якому просив стягнути з Держави України в особі відповідачів шляхом списання з Державного бюджету України через ДКСУ на його користь суму моральної шкоди у розмірі 270 000,00 грн та судові витрати; а також стягнути з Держави України в особі відповідачів шляхом списання з Державного бюджету України через ДКСУ на його користь суму матеріальної шкоди на виготовлення копій документів у орієнтовному розмірі 5 000,00 грн, вартість вимушеного лікування у розмірі 18 282,00 грн, а всього 23 282,00 грн.

На обґрунтування позову зазначив, що відповідачі НАБУ, ДБР, ТУ ДБР та СБУ вчиняють службові злочини під час розслідування справи щодо умисного вбивства його брата близнюка - ОСОБА_2 його власним сином ОСОБА_3 з метою уникнення покарання виконавцем вбивства, належним чином не виконують свої професійні обов`язки, а також судові рішення, які були ухваленні на його користь. У зв`язку з тривалим розслідуванням зазначеного вище злочину, а також через неналежне виконання своїх посадових обов`язків службовими особами ГСУ СБУ, він звертався до СБУ, НАБУ та ДБР із заявами про внесення відомостей до ЄРДР щодо вчинення злочинів службовими особами ГСУ СБУ, однак відповідачі передбачені чинним законодавством та КПК України свої посадові обов`язки також належним чином не виконували, відомості до ЄРДР не вносили, внаслідок чого позивач був змушений неодноразово звертатись до відповідних судових органів зі скаргами на дії відповідачів.

За результатами розгляду вказаних скарг були прийняті: ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 9 серпня 2019 року по справі № 761/30627/19, якою визнано незаконною бездіяльність уповноважених осіб ДБР та зобов`язано останніх внести відповідні відомості до ЄРДР за заявою позивача про кримінальне правопорушення (вх. № С-5906) від 30 липня 2019 року; ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2019 року по справі № 761/31155/19, якою зобов`язано уповноважену особу СБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення (вх. № С-1582-СГ) від 5 серпня 2019 року; ухвала слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року по справі № 760/22441/19, якою зобов`язано уповноважену особу НАБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення № 830/2 (вх. № С-8817) від 30 липня 2019 року; ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 9 грудня 2019 по справі № 761/43215/19, якою зобов`язано уповноважену особу ГСУ СБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення № 832 та № 833 (вх. С-2266, вх. С-2267); ухвала слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 25 листопада 2019 року по справі № 991/1458/19, якою зобов`язано уповноважену особу НАБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення № 832.

Однак вказані судові рішення відповідачами виконані не були, позивач отримував лише формальні відписки від відповідних органів. З врахуванням наведеного, підставою для звернення позивача із вказаним позовом останній вказує бездіяльність відповідачів НАБУ, ДБР, ТУ ДБР та СБУ, яка полягала у невиконанні своїх службових обов`язків щодо розслідування корупційних діянь інших правоохоронних органів та невиконанням судових рішень, внаслідок чого позивачу було завдано моральної та матеріальної шкоди, розмір якої він розрахував на основі рішення Європейського суду з прав людини «Штефан проти України», за яким потерпілим було зобов`язано виплатити по 2 000,00 Євро за невиконання рішення суду, що по курсу 1:27 становить 54 000,00 грн. Оскільки відповідачами не було виконано п`ять судових рішень, позивач вважає, що розмір моральної шкоди становить 270 000,00 грн, які останній просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь на підставі статей 23, 1174, 1176 ЦК України. Технічні витрати, які позивач поніс у зв`язку з виготовленням документів до позову, він оцінив приблизно у 5 000,00 грн. Також через нервове і зорове навантаження щодо написання великої кількості документів до відповідачів, як правоохоронних органів, у позивача різко погіршився зір, внаслідок чого останній був прооперований, а загальні витрати на лікування становлять 18 282,00 грн. З огляду на це, матеріальну шкоду позивач остаточно визначив у розмірі 23 282,00 грн, вказуючи, що вказана шкода була завдана йому саме внаслідок протиправної бездіяльності відповідачів 1-4, а тому також просить стягнути її солідарно з відповідачів на свою користь.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку ДКСУна користь ОСОБА_1 32 500,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що тривалий розгляд кримінального провадження щодо умисного вбивства брата близнюка позивача - ОСОБА_2 (більше семи років), відсутність прийнятих процесуальних рішень, п`ять ухвал слідчих суддів щодо зобов`язання посадових осіб органів досудового розслідування внести відомості до ЄРДР, які не були виконані останніми, спричинило порушення розумних строків розгляду заяв позивача, що свідчить про надмірну тривалість вирішення питання про обґрунтованість кримінального обвинувачення та є порушенням права на ефективний засіб правового захисту, гарантованого статтею 13 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод. Крім того, внаслідок бездіяльності відповідачів 1-4 позивач був позбавлений можливості вести нормальний спосіб життя та витрачати свій час на підготовку численних документів, зокрема листів, заяв та скарг, копій до них, відвідувати судові засідання, установи, де розташовані відповідачі, звертатись до суду, що призвело, як наслідок, до душевних страждань та завдання позивачу моральної шкоди. За таких обставин, судом встановлено, що внаслідок бездіяльності відповідачів 1-4, яка полягала у невнесенні відомостей за заявами позивача до ЄРДР, останньому було завдано моральної шкоди, що не спростовано належними та допустимими доказами і протилежного відповідачами не доведено. Разом з тим, оскільки рішення ЄСПЛ «Штефан проти України», на яке посилався позивач, ухвалене по справі, яка стосувалась трудового спору, що не відповідає вимогам релевантності в частині застосування висновків ЄСПЛ під час розгляду справи про відшкодування шкоди, завданої діями правоохоронних органів, районний суд для розрахунку розміру завданої моральної шкоди вважав за доцільне взяти розмір мінімальної заробітної плати, що установлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік». Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, місцевий суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 32 500,00 грн (6 500,00 грн х 5 невиконаних ухвал суду, які послугували підставою для звернення до суду з вказаним позовом).

Вирішуючи пред`явленні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які свідчили б про завдання йому майнових збитків відповідачами на суму 5 000,00 грн (детальний розрахунок витрат, підтвердження понесених витрат, зокрема квитанції, чеки тощо), а тому відсутні підстави для задоволення вказаної вимоги. Також суд не вбачав підстав для задоволення й вимоги щодо відшкодування відповідачами витрат на вимушене лікування позивача на суму 18 282,00 грн, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що саме внаслідок дій відповідачів у позивача погіршився зір, у зв`язку з чим він був змушений нести витрати на дороговартісне для нього лікування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначення рішення скасувати в частині присудженої суми відшкодування нанесеної моральної шкоди з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду щодо розміру завданої шкоди, обставинам справи і порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що тривалими неправомірними діями відповідачів як правоохоронними органами, що виразилися у бездіяльності виконання п`яти судових рішень слідчих суддів та норм КПК України, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 270 000,00. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно не стягнув вказану суму коштів, необґрунтовано зменшивши її та застосувавши законодавчо визначене значення мінімальної заробітної плати у 2022 році.

У своїй апеляційній скарзі НАБУ просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Аргументи апеляційної скарги відповідача полягають в тому, що ухвали слідчих суддів Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року по справі № 760/22441/19 та Вищого антикорупційного суду від 25 листопада 2019 року по справі № 991/1458/19 були виконані НАБУ та внесено до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення за заявами позивача № 830/2 від 30 липня 2019 року та № 832 від 28 жовтня 2019 року, тому відповідач не вчиняв жодних протиправних діянь, які могли б свідчити про порушення прав позивача. При цьому останнім не доведено завдання йому моральної шкоди, а доводи позивача зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями посадовими особами НАБУ. Сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

ДБР в апеляційній скарзі просить вищевказане судове рішення скасувати в частині задоволеного позову з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Зазначений відповідач обгрунтував свою апеляційну скаргу тим, що з урахуванням суб`єктного складу відповідачів у даній справі, до повноважень яких не входить здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, передбачених статтею 115 КК України, а також незалучення до участі у справі слідчих органів Національної поліції України, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди, завданої внаслідок тривалого розслідування кримінального провадження щодо вбивства брата позивача. Сам факт звернення позивача із заявами до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з рішеннями працівників ДБР, позивач у повному обсязі реалізував своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до слідчого судді, який здійснює судовий контроль за додержанням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.Незгода позивача з прийнятими процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Крім того, ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 9 серпня 2019 року по справі № 761/30627/19, яка надійшла до ДБР 4 вересня 2019 року, була виконана слідчим центрального апарату.

У відзиві на апеляційну скаргу ТУ ДБР, заперечуючи проти доводів та вимог позивача, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

У відзиві ДБР ставиться питання про відмову у задоволенні апеляційної скарги позивача, задоволення вимог його апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, викладених в скарзі.

Відзиви інших учасників справи на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, а апеляційні скарги відповідачів задовольнити у поновному обсязі з таких підстав.

За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі оскаржуване судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , маючи підозри, що під час розслідування справи щодо умисного вбивства його брата близнюка - ОСОБА_2 його власним сином ОСОБА_3 з метою уникнення покарання виконавцем вбивства, правоохоронні органи не виконують свої професійні обов`язки, а також судові рішення, які були ухваленні на користь позивача, упродовж 2019 року неодноразово звертався до ДБР, ТУ ДБР, СБУ та НАБУ із заявами про кримінальне правопорушення (№ 830/2 від 30 липня 2019 року, № 832 та № 833 від 28 жовтня 2019 року), які були прийняті вказаними органами.

Внаслідок невнесення зазначеними органами відомостей за вказаними вище заявами до ЄРДР, позивач оскаржив бездіяльність відповідачів 1-4 до Шевченківського, Солом`янського районних судів м. Києва та до Вищого антикорупційного суду у порядку, встановленому КПК України.

За результатами розгляду вказаних скарг на користь позивача були прийняті:

- ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 9 серпня 2019 року по справі № 761/30627/19, якою визнано незаконною бездіяльність уповноважених осіб ДБР та зобов`язано останніх внести відповідні відомості до ЄРДР за заявою позивача про кримінальне правопорушення (вх. № С-5906) від 30 липня 2019 року;

- ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2019 року по справі № 761/31155/19, якою зобов`язано уповноважену особу СБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення (вх. № С-1582-СГ) від 5 серпня 2019 року;

- ухвала слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року по справі № 760/22441/19, якою зобов`язано уповноважену особу НАБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення № 830/2 (вх. № С-8817) від 30 липня 2019 року;

- ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 9 грудня 2019 по справі № 761/43215/19, якою зобов`язано уповноважену особу ГСУ СБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення № 832 та № 833 (вх. С-2266, вх. С-2267);

- ухвала слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 25 листопада 2019 року по справі № 991/1458/19, якою зобов`язано уповноважену особу НАБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення № 832.

В матеріалах справи також наявне численне листування між позивачем та відповідачами 1-4 з приводу внесення відомостей за заявами позивача до ЄРДР та виконання постановлених на користь позивача ухвал, з якого суд вбачав, що ухвали слідчих суддів, постановлених на користь позивача, виконані у спосіб, передбачений законом, не були.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що відповідачі 1-4 передбачені чинним законодавством та КПК України свої посадові обов`язки належним чином не виконують, як не виконують і судові рішення, прийняті на його користь, відомості до ЄРДР за його заявами не вносять, внаслідок чого йому було завдано моральної шкоди, оскільки він був змушений неодноразово оскаржувати протиправну бездіяльність відповідачів до суду, витрачати свій час на підготовку численних документів, зокрема листів, заяв та скарг, копій до них, відвідувати установи, де розташовані відповідачі, що призвело до душевних страждань позивача.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконної дії (бездіяльності) органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність та органів досудового розслідування, суд першої інстанції виходив з того, що тривалий розгляд кримінального провадження щодо умисного вбивства брата близнюка позивача - ОСОБА_2 (більше семи років), відсутність прийнятих процесуальних рішень, п`ять ухвал слідчих суддів щодо зобов`язання посадових осіб органів досудового розслідування внести відомості до ЄРДР, які не були виконані останніми, спричинило порушення розумних строків розгляду заяв позивача, що свідчить про надмірну тривалість вирішення питання про обґрунтованість кримінального обвинувачення та є порушенням права на ефективний засіб правового захисту, гарантованого статтею 13 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод. За таких обставин, внаслідок бездіяльності відповідачів, яка полягала у невнесенні відомостей за заявами позивача до ЄРДР, останньому було завдано моральної шкоди, що не спростовано належними та допустимими доказами і протилежного відповідачами не доведено.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння моральної (немайнової) шкоди іншій особі.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

З матеріалів справи слідує, що підставою для звернення до суду з позовом, зокрема, про стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 вважав невиконання НАБУ, ДБР, ТУ ДБР та СБУ ухвал слідчих суддів про їх зобов`язання внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявами позивача про кримінальні правопорушення, вчинені, на думку позивача, службовими особами цих же відповідачів щодо кримінальних проваджень.

Так, для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом пунктів 1, 5 частини першої статті 303 КПК України на стадії досудового провадження можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також нездійснення інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

За частиною другою статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 січня 2020 року в справі № 227/2572/19 (провадження № 61-20488св18), від 17 січня 2020 року в справі № 638/11414/18 (провадження № 61-2685св19), від 04 березня 2020 року в справі № 639/1803/19 (провадження № 61-18842св19), від 01 квітня 2020 року в справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 13 травня 2020 року в справі № 638/8636/17 (провадження № 61-40480св18), від 20 травня 2020 року в справі № 337/3375/17 (провадження № 61-11586св19), від 20 травня 2020 року в справі № 639/6736/18 (провадження № 61-12512св19), від 23 червня 2020 року в справі № 554/108/18 (провадження № 61-41514св18), від 24 червня 2020 року в справі № 520/14/19 (провадження № 61-23199св19), від 30 червня 2020 року в справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 03 липня 2020 року в справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20), від 25 січня 2021 року в справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 25 березня 2021 року в справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув уваги, що ухвали слідчих суддів про часткове задоволення скарг ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб НАБУ, ДБР, ТУ ДБР та СБУ, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальні правопорушення до ЄРДР, свідчать про реалізацію позивачем передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як це помилково вважає позивач.

Само по собі зобов`язання ухвалами слідчих суддів уповноважених осіб НАБУ, ДБР, ТУ ДБР та СБУ внести відповідні відомості до ЄРДР за заявами позивача про кримінальні правопорушення не свідчить про протиправність дій цих правоохоронних органів та завдання моральної шкоди позивачу, не мають наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені відповідними ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва, Солом`янського районного суду м. Києва та Вищого антикорупційного суду.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

В ході розгляду справи позивач не довів наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Доводи позивача фактично зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями уповноважених осіб (слідчих, детективів) у кримінальних провадженнях.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції безпідставно виходив з доведеності позивачем належними і допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій правоохоронних органів, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) зазначених органів та їх вини в заподіянні цієї шкоди.

Крім того, зазначаючи про те, що тривалий розгляд кримінального провадження щодо умисного вбивства брата близнюка позивача - ОСОБА_2 (більше семи років) та відсутність прийнятих процесуальних рішень свідчить про надмірну тривалість вирішення питання про обґрунтованість обвинувачення та є порушенням права на ефективний засіб правового захисту, гарантованого статтею 13 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції не врахував, що НАБУ, ДБР, ТУ ДБР та СБУ не є тими органами, які здійснювали досудове розслідування цього кримінального правопорушення, а відтак дії та/або бездіяльність їх посадових осіб не призвели до душевних страждань та завдання позивачу моральної шкоди.

Відтак, оскільки матеріали справи не підтверджують, що внаслідок дій/бездіяльності саме посадових осіб НАБУ, ДБР, ТУ ДБР та СБУ було спричинено позивачу моральні страждання, місцевий суд зробив помилковий висновок про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 4 листопада 2020 року у справі № 761/20966/17 (провадження № 61-17262св19) за позовом ОСОБА_1 до СБУ, ДКСУ про визнання бездіяльності протиправною, відшкодування моральної та матеріальної шкоди зазначено, що «відмовляючи позивачу у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача. При цьому сам факт винесення ухвали слідчим суддею, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. З огляду на зазначене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2019 року у справі № 285/3475/18-ц (провадження № 48184св18), у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 522/3429/17 (провадження № 28015св18), у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 639/1803/18 (провадження № 18842св19). Доводи ОСОБА_1 , наведені в обґрунтування касаційної скарги, не є підставами для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права».

Також апеляційним судом з`ясовано, що судовими рішеннями, які набрали законної сили у справах № № 761/36508/19, 761/755/20, 761/13036/20, ОСОБА_1 неодноразово було відмовлено у задоволенні аналогічних позовних вимог, в тому числі до Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві, Національного антикорупційного бюро України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною (протиправною, незаконною) бездіяльністю органів державної влади.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до НАБУ, ДБР, ТУ ДБР, СБУ, ДКСУ про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною (протиправною, незаконною) бездіяльністю органів державної влади.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи те, що з позивача в силу пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, а колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційних скарг відповідачів та відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, то документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачами у межах даної справиу вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційних скарг необхідно компенсувати останнім за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційні скарги Національного антикорупційного бюро України та Державного бюро розслідувань задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, Служби безпеки України, Державної казначейської служби України, про стягнення моральної шкоди відмовити.

Компенсувати Національному антикорупційному бюро Україниза рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1 261,20 грн (одну тисячу двісті шістдесят одну гривню 20 копійок) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Компенсувати Державному бюро розслідуваньза рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1 362,00 грн (одну тисячу триста шістдесят дві гривні) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко