ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 жовтня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/2910/21

Головуючий у першій інстанції Ченцова С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/509/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

третя особа: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Геза Ігор Анатолійович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова у складі судді Ченцової С.М. від 23 листопада 2021 року, дата складання повного тексту рішення - 29 листопада 2021 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ звернулось до суду з даним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 19.03.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гезою І.А. В обґрунтування вимог заявленого позову ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ вказувало, що вказаний договір купівлі-продажу є недійсним з тих підстав, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 статті 3 ЦК України), недопустимості зловживання правом (ч.3 статті 13 ЦК України) та порушення публічного порядку (стаття 228 ЦК України). Позивач зазначав, що є кредитором ОСОБА_1 , який відповідно до договору позики від 02.08.2017 року отримав в позику від ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ грошові кошти у розмірі 150 000 грн. Факт отримання вказаних коштів та їх неповернення з боку відповідача ОСОБА_1 підтверджується рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.07.2018 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 29.11.2018 року у справі №750/10422/17. Вказаним судовим рішеннями було стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача основну суму боргу за договором позики у розмірі 149 800 грн., при цьому, 200 грн. було сплачено відповідачем добровільно, до звернення до суду. За доводами позивача, на момент укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу від 19.03.2018 року, вже існувало судове провадження за позовом ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ до ОСОБА_1 , який знав про існування невиконаних договірних зобов`язань зі свого боку, та фактично через укладення договору продажу належної йому квартири втрачав можливість задовольнити вимоги кредитора - ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ. Позивач стверджував, що кошти, отримані від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачем ОСОБА_1 не було направлено на погашення своїх боргових зобов`язань перед ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ. Крім того, відповідач ОСОБА_1 добровільно відмовився виконувати рішення суду по справі №750/10422/17 про стягнення боргу за договором позики, у зв`язку з чим було відкрито виконавче провадження №5830814, яке на час звернення з даним позовом до суду перебуває на виконанні. За доводами позивача, у зв`язку із укладенням договору купівлі-продажу належного йому нерухомого майна, ОСОБА_1 фактично втратив свою платоспроможність. ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ вважає, що дії ОСОБА_1 щодо вчинення ним, як власником майна, правочину із розпорядженням належним йому майном, з метою унеможливити задоволення вимоги ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ, як іншої особи - стягувача, за рахунок цього майна, підлягає кваліфікації, як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Посилаючись на положення статей: 3, 13,15,16,228 ЦК України та висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц, від 12.10.2020 року у справі №521/8260/17, від 12.10.2020 року у справі №750/7799/18, позивач зазначає, що ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ має достатні підстави вважати, що договір купівлі-продажу, вчинений відповідачами у період існування для одного із відповідачів - ОСОБА_1 зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором - ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ, мав наслідком припинення платоспроможності ОСОБА_1 , та має ознаки фраудаторного правочину (правочин, що вчинено боржником на шкоду кредитору), та може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства та зловживання правом.

У позовній заяві ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ просило розглянути дану справу в порядку спрощеного провадження, із повідомленням сторін.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23.11.2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

В апеляційній скарзі ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23.11.2021 року, та ухвалити новее рішення, яким задовольнити вимоги заявленного ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23.11.2021 року є незаконним, необґрунтованим, ухваленим судом при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. В доводах апеляційної скарги ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ зазначає, що суд першої інстанції помилково призначив розгляд даної справи у порядку спрощеного позовного провадження, чим допустив порушення норм процессуального права. Апелянт стверджує, що вказана обставина перешкодила позивачу належним чином користуватись передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами, що призвело до ухвалення судом першої інстанції неправильного судового рішення. Посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 року у справі №391/35/19, апелянт зазначає, що оскільки предметом позову у даній справі є немайнова вимога - визнання договору недійсним, така вимога не може розглядатись судом у порядку спрощеного позовного провадження. Доводи апеляційної скарги стверджують, що внаслідок розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд першої інстанції не встановив належним чином обставини укладення оскаржуваного договору, зокрема, обставини пошуку ОСОБА_1 покупця щодо належної йому квартири, не з`ясував фактичний характер проведення розрахунку між сторонами за оспорюваним договором купівлі-продажу квартири, необґрунтовано вирішив не викликати відповідачів для особистого надання ними пояснень, в якості свідків відносно обставин оспорюваного договору. Апелянт вказує, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 23.11.2021 року не надав правової оцінки довідці № 201-02541607 від 09.09.2021 року, відповідно до якої, поточна оціночна вартість відчуженої ОСОБА_1 квартири становить 469 652 грн. 21 коп., що значно перевищує ціну квартири, яку відповідачі встановили в оспорюваному договорі, в сумі 134 467 грн., що свідчить про зловживання відповідачами цивільним правом та чітку спрямованість договору на завдання шкоди інтересам позивача, як кредитора. Посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц, провадження №14-260цс19, постановах Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17, провадження №61-2761св19, від 07.10.2020 року у справі №755/17944/18, провадження №61-17511св19, апелянт зазначає, що оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу має ознаки фраудаторного договору, та порушує права позивача, як позикодавця. Такими ознаками ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ вважає, зокрема, укладення відповідачами договору про відчуження боржником ОСОБА_1 належного йому майна у той час, коли ОСОБА_1 був обізнаний про невиконане ним грошове зобов`язання перед позивачем за договором позики, а також укладення оспорюваного правочину після відкриття провадження у справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача боргу за договором позики. З огляду на вищевказані обставини, апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції відносно того, що укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири не порушує права ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ. Апелянт стверджує, що поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що отримані ОСОБА_1 кошти від продажу квартири в сумі 134 467 грн. не були спрямовані на погашення боргового зобов`язання ОСОБА_1 перед позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 23.11.2022 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 23.11.2022 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ - адвокат Конкін В.В. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Шевченко О.А., представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Пирог Л.О. просили залишити без змін обґрунтоване оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23.11.2021 року, та залишити без задоволення апеляційну скаргу ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ, як безпідставну.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Геза І.А, належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи, в судове засідання суду апеляційного суду не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи, 02.08.2017 року між ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ, в особі генерального директора Остащенка С.С., з однієї сторони та громадянином ОСОБА_1 , з іншої сторони, було укладено договір позики (а.с.9, том 1), відповідно до якого позикодавець передає, а позичальник приймає у власність 150 000 грн. Факт одержання грошей ОСОБА_1 за вищевказаним договором позики підтверджується копіями видаткових касових ордерів, підписаними ОСОБА_1 (а.с.10-12, том 1). За умовами укладеного договору позики, зазначену у ньому суму коштів позичальник зобов`язується повертати щомісячно, сплачуючи її рівними частинами не менше 12 500 грн., не пізніше 20 числа кожного місяця. Відповідно до п.3 даного договору позики, строк повернення позичальником позикодавцю отриманої суми грошей - до 02.08.2019 року.

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 26.07.2018 року (а.с.14-16, том 1), залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 29.11.2018 року (а.с.17-21, том 1), з ОСОБА_1 на користь ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ було стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 149 800 грн. та судовий збір в розмірі 2 247 грн., а всього: 152 047 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. від 06.02.2019 року (а.с.22, том 1), було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №750/10422/17, виданого 16.01.2019 року Деснянським районним судом м.Чернігова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ заборгованості в розмірі 149 800 грн. та судового збору в розмірі 2 247 грн., а всього: 152 047 грн. Крім того, з боржника ОСОБА_1 стягнуто основну винагороду приватного виконавця у розмірі 15 204 грн. 70 коп.

Відповідно до інформаційної довідки №93115831, дата формування: 28.07.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.23, том 1), ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, 1-4104, 10.12.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори Кравченко А.Г.

З копії договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі за №88 від 19.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Гезою І.А. (а.с.65-66, том 1), вбачається, що ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) уклали договір, відповідно до якого продавець передає у власність покупця належну йому квартиру, а покупець приймає зазначене нерухоме майно, і сплачує за нього обумовлену суму. Квартира АДРЕСА_2 , яка відчужується за даним договором, розміщується в будинку АДРЕСА_3 . Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 134 467 грн., які отримані продавцем від покупця у безготівковій формі повністю до підписання цього договору.

Відповідно до Інформаційної довідки №248278295 від 16.03.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.24, том 1), квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 88 від 19.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Гезою І.А.

Відповідно до Інформаційних довідок, індексні номери документів: 117556028, 117558713, дати формування: 19.03.2018 року, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.71,72, том 1), відсутні відомості за вказаними параметрами запиту у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо належної ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відсутність податкової застави щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується копією Витягу №55149033 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 19.03.2018 року (а.с.73, том 1).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.11.2021 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ позову, суд першої інстанції, із врахуванням приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини та фактичних обставин справи, дійшов висновку, що позивачем не доведено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як сторони договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , посвідченого 19.03.2018 року, приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Гезою І.А., спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді оспорюваним правочином. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні від 23.11.2021 року вказав, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири укладено відповідно до вимог ЦК України, Закону України Про нотаріат. При цьому, даний договір укладено до винесення рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 26.07.2018 року, яким із ОСОБА_1 стягнуто на користь ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ заборгованість за договором позики у розмірі 149 800 грн. Із врахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.11.2021 року про відмову у задоволенні вимог заявленого ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ позову є такими, що не узгоджуються із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють дані правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 23.11.2021 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ зазначає, що суд першої інстанції помилково призначив розгляд даної справи у порядку спрощеного позовного провадження, чим допустив порушення норм процессуального права. Апелянт стверджує, що вказана обставина перешкодила позивачу належним чином користуватись передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами, що призвело до ухвалення судом першої інстанції неправильного судового рішення. Посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 року у справі №391/35/19, апелянт зазначає, що оскільки предметом позову у даній справі є немайнова вимога - визнання договору недійсним, така вимога не може розглядатись судом у порядку спрощеного позовного провадження. Доводи апеляційної скарги стверджують, що внаслідок розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд першої інстанції не встановив належним чином обставини укладення оскаржуваного договору, зокрема, обставини пошуку ОСОБА_1 покупця щодо належної йому квартири, не з`ясував фактичний характер проведення розрахунку між сторонами за оспорюваним договором купівлі-продажу квартири, необґрунтовано вирішив не викликати відповідачів для особистого надання ними пояснень, в якості свідків відносно обставин оспорюваного договору.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.11.2021 року, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом (а.с.3-8, том 1), у позовній заяві ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ просило розглянути дану справу в порядку спрощеного провадження, із повідомленням сторін.

Виходячи із приписів ч.4 статті 19, статей: 274, 277 ЦПК України, вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку загального позовного провадження, за винятком справ, визначених частиною 4 статті 274 ЦПК України, є правом, а не обов`язком суду. Аналіз вищевказаних норм права свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство не містить імперативної вимоги відносно розгляду позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним виключно у порядку загального позовного провадження. Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 26.05.2021 року у справі №391/35/19, провадження №61-7814св20, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.11.2021 року, оскільки дана постанова Верховного Суду містить в собі висновок відносно розгляду справи, предметом позову у якій є немайнова вимога - про визнання кредитного договору недійсним. У вказаній постанові Верховного Суду зазначено: … У справі, що переглядається, предметом позову є немайнова вимога - про визнання кредитного договору недійсним. Якщо ж у справі наявні вимоги немайнового характеру, то розгляд такої справи у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Апеляційний суд на вказане належної уваги не звернув, оцінки зазначеним обставинам не надав та дійшов помилкового висновку про те, що зазначена справа в апеляційному порядку може бути розглянута без повідомлення учасників справи - в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Зазначене позбавило позивача мати розумну можливість представляти свої інтереси як учасника справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду. Вказане, у свою чергу, перешкодило стороні належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами.

Посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц, провадження №14-260цс19, постановах Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17, провадження №61-2761св19, від 07.10.2020 року у справі №755/17944/18, провадження №61-17511св19, апелянт зазначає, що оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу має ознаки фраудаторного договору, та порушує права позивача, як позикодавця. Такими ознаками ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ вважає, зокрема, укладення відповідачами договору про відчуження боржником ОСОБА_1 належного йому майна у той час, коли ОСОБА_1 був обізнаний про невиконане ним грошове зобов`язання перед позивачем за договором позики, а також укладення оспорюваного правочину після відкриття провадження у справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача боргу за договором позики. З огляду на вищевказані обставини, апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції відносно того, що укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири не порушує права ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ. Апелянт стверджує, що поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що отримані ОСОБА_1 кошти від продажу квартири в сумі 134 467 грн. не були спрямовані на погашення боргового зобов`язання ОСОБА_1 перед позивачем.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.11.2022 року, виходячи із наступного.

Згідно ч.1 статті 15, ч.1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто, спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з ч.1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 статті 203 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 статті 203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 статті 203 ЦК України). Відповідно до ч.5 статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальнее настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 09.08.2022 року у справі №638/19135/19, провадження № 61-2756св22.

В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами.

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі №2-591/11, провадження №14-31цс21.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам, може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.07.2022 року у справі №235/6483/20, провадження №61-17054св21 .

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26.04.2022 року у справі №522/23819/15-ц, провадження №61-10480св21.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц, провадження №14-260цс19. А саме, як зазначено у даній постанові: … Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі №646/3972/16-ц (провадження №61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ), посилаючись на статтю 228 ЦК України, вказував, що оспорюваний договір купівлі-продажу, вчинений відповідачами у період існування для одного з відповідачів - ОСОБА_1 зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором - ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ, мав на меті такий наслідок, як припинення платоспроможності ОСОБА_1 , та має ознаки фраудаторного правочину (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредитору), та може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства та зловживання правом.

Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 23.11.2021 року, із врахуванням документально підтверджених фактичних обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, позивачем не доведено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як сторони нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді оспорюваним правочином. При цьому, суд вказав, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири укладено відповідно до вимог чинного законодавства. В хронологічному порядку, оспорюваний позивачем договір укладено до ухвалення рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.07.2018 року по справі №750/10422/17, яким із ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 149 800 грн.

При цьому, необхідно зазначити, що наявність у провадженні суду цивільної справи №750/10422/17 до ухвалення рішення по суті вимог заявленого позову не може бути належним та достатнім підтвердженням факту існування у відповідача ОСОБА_1 боргового простроченого зобов`язання перед позивачем на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, а також не може бути підтвердженням намірів ОСОБА_1 щодо уникнення обов`язку із погашення заборгованості перед кредитором ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ.

Позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні положень статей: 77,80 ЦПК України, щодо неплатоспроможності ОСОБА_1 та неможливості задоволення вимог стягувача ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ у виконавчому провадженні №58308146 (а.с.22,том 1), яке, як зазначає позивач (а.с.4, том 1), відкрито на виконання рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.07.2018 року у справі №750/10422/17 про стягнення із ОСОБА_1 на користь позивача суми позики - 149 800 грн.

Матеріали справи також не містять в собі відповідної інформації відносно того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час вчинення оспорюваного договору були пов`язані між собою будь-якими іншими зобов`язаннями або угодами, аніж ті, що передбачені оспорюваним позивачем договором.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно матеріалів справи, на момент укладення оспорюваного позивачем договору були відсутні обмеження щодо розпорядження спірною квартирою, а також відсутні заборони на її відчуження.

Судом першої інстанції в ході розгляду даної справи встановлено, що передбачені оспорюваним договором купівлі-продажу від 19.03.2018 року правові наслідки дійсно настали, сторони цього договору вчинили всі передбачені договором дії, при цьому, покупець за договором ОСОБА_2 , за умовами договору, сплатив ОСОБА_1 кошти за придбану квартиру повністю до підписання даного договору, та зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру, тобто умови договору є фактично виконаними. За даних обставин, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 19.03.2018 року.

Під час розгляду даної справи позивачем не наведено документально підтверджених фактичних даних, на спростування встановленої законом презумпції правомірності оспорюваного правочину (стаття 204 ЦК України).

Апелянт вказує, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 23.11.2021 року не надав правової оцінки довідці № 201-02541607 від 09.09.2021 року, відповідно до якої, поточна оціночна вартість відчуженої ОСОБА_1 квартири становить 469 652 грн. 21 коп., що значно перевищує ціну квартири, яку відповідачі встановили в оспорюваному договорі, в сумі 134 467 грн., що свідчить про зловживання відповідачами цивільним правом та чітку спрямованість договору на завдання шкоди інтересам позивача, як кредитора.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.11.2021 року, виходячи із наступного.

Відповідно до копії довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості №201-02541607 від 09.09.2021 року (а.с.142-144, том 1), оціночна вартість квартири АДРЕСА_4 становить 469 652 грн. 21 коп.

При цьому, необхідно зазначити, що у даній довідці не вказано, станом на яку дату, відповідний хронологічний період визначена вартість нерухомого майна, про яке йдеться мова у цій довідці. Натомість, відповідно до копії висновку про вартість майна, проведеного суб`єктом оціночної діяльності, дата оцінки: 12.03.2018 року (а.с.70, том 1), оціночна вартість квартири АДРЕСА_4 , складає 134 467 грн., що відповідає вартості даної квартири, зазначеній у оспорюваному позивачем договорі купвлі-продажу квартири від 19.03.2018 року (а.с.65-66, том 1).

Позивачем висновок про вартість майна, проведений суб`єктом оціночної діяльності, дата оцінки: 12.03.2018 року (а.с.70, том 1), належними та достатніми доказами не спростовано.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.11.2021 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують дані правовідносини, та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ТОВ КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ необхідно залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23.11.2021 року - необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю КОМПАНІЯ ТРАНСПЕЛЕ залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: