ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року м.Суми

Справа №591/2393/18

Номер провадження 22-ц/816/638/22, 22-ц/816/696/22, 22-ц/816/1104/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

у присутності :

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Самохіна Андрія Миколайовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 січня 2022 року у складі судді Клименко А.Я., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складено 08 лютого 2022 року,

на додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2022 року у складі судді Клименко А.Я., ухваленого в м. Суми,

та на додаткове Зарічного районного суду м. Суми від 19 вересня 2022 року у складі судді Клименко А.Я., ухваленого в м. Суми,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Олімп», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення, свідоцтв про право на спадщину за законом та визнання права власності,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: визнати недійсним свідоцтва про право власності, видані нотаріусом Федоровій Л.О., ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на 1/3 частини за кожним нежитлового приміщення площею 157,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на частину приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 111,37 кв.м набуте ним відповідно до мирової угоди від 13 лютого 2009 року, затвердженої ухвалою Господарського суд Сумської області від 18 лютого 2009 року, згідно акту передання від 02 березня 2009 року та мирової угоди від 03 березня 2009 року, затвердженої ухвалою Господарського суду Сумської області від 12 березня 2009 року, згідно акту передання від 20 березня 2009 року, підтверджених рішеннями Господарського суду Сумської області щодо тлумачення правочинів від 22 вересня 2016 року та від 13 грудня 2016 року.

Свої вимоги мотивував тим, що він, діючи як приватний підприємець виконував ремонтно-будівельні роботи в нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , та надавалася фінансова допомога для виконання ТОВ «Олімп» своїх зобов`язань після викупу цього приміщення. Ухвалою Господарського суду Сумської області від 18 лютого 2009 року затверджено мирову угоду, укладену між ним та ТОВ «Олімп», за якою товариство в рахунок погашення боргу передало право власності на 60,4 кв.м нежитлового приміщення, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 . На виконання цієї мирової угоди, було здійснено передачу цього майна та складено акт приймання-передачі від 02 березня 2009 року. Крім того, ухвалою Господарського суду Сумської області від 12 березня 2009 року затверджено мирову угоду від 02 березня 2009 року, за якою ТОВ «Олімп» в рахунок погашення заборгованості передало 50,97 кв.м нежитлового приміщення за вказаною адресою. На виконання мирової угоди товариством передано йому це нерухоме майно та 02 березня 2009 року складено акт приймання-передачі цього нерухомого майна. Тобто, відповідно до укладених мирових угод він набув право власності на 111,37 кв.м площі нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, через незалежні від нього обставини він був позбавлений можливості зареєструвати це майно. Так, ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 12 березня 2009 року без належних на те підстав було накладено заборону на відчуження ТОВ «Олімп» спірного нежитлового приміщення, що був скасований лише 27 листопада 2009 року. У подальшому, державним виконавцем в межах виконавчих проваджень, відкритих щодо ТОВ «Олімп» на нежитлове приміщення було накладене арешт. Він змушений був неодноразово звертатися до суду із позовами за захистом права на це нерухоме майно, яке до цього часу захищене не було через неоднакове трактування норм закону щодо набуття права на нерухоме майно.

Як на підставу для скасування, виданих відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/3 частини кожному частки померлого ОСОБА_7 у майні ТОВ «Олімп», позивач посилається на те, що ОСОБА_7 не брав участі у придбанні цього підприємства у первісних засновників, не вносив будь-яких внесків до статутного капіталу цього підприємства. Також, було встановлено вчинення ОСОБА_7 дій, які перешкоджали досягнення товариством цілей, що відповідно до уставного договору є підставою для виключення його з кола учасників товариства.

16 серпня 2019 року позивачем подано заяву (т.1, а.с. 228-230), в якій наведено додаткове обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва, видане відповідачем про право власності на спірне нежитлове приміщення. Зокрема, вказує на те, що оспорюване свідоцтво видане приватним нотаріусом під час дії заборони, накладеної ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 27 березня 2017 року. Неправомірність дій приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Ануфрієва А.О. щодо внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про право власності відповідачів підтверджується довідкою Головного управління юстиції у Сумській області від 15 травня 2017 року та рішеннями інстанційних судів у справі №818/687/17.

11 листопада 2019 року представником ОСОБА_8 адвокатом Бровком Р.М. подано заяву «про уточнення позовних вимог» (т. 2, а.с. 81), яка була прийнята судом, в якій просив позовну вимогу, позначену під №2 в прохальній частині позову вважати в наступній редакції:

«Визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 вересня 2009 року, що зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №1-2837, видане на ім`я ОСОБА_9 .

Визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 вересня 2009 року, що зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №1-2835, видане на ім`я ОСОБА_2 .

Визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 вересня 2009 року, що зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №1-2839, видане на ім`я ОСОБА_10 ».

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 31 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ТОВ «Олімп», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення та визнання права власності відмовлено.

Додатковим рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21лютого 2022 року стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000 грн 00 коп.

Додатковим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом від 07 вересня 2009 року, видані на ім`я ОСОБА_12 , зареєстроване в реєстрі за №1-2837; ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі за №1-2835; ОСОБА_13 , зареєстроване в реєстрі за №1-28339.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, в яких посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати на ухвалити нове, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а у задоволені заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.

Апеляційні скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції неправильно визначився із змістом заявлених ним позовних вимог. Зокрема, ним було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати недійсними саме свідоцтва про право на спадщину, крім того, ним були наведені обґрунтовані доводи, що відповідачі не могли успадкувати частки у статутному капіталі товариства, оскільки спадкодавець засновником та/або учасником ТОВ «Олімп» не був.

Наголошує на тому, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки ухвалам Господарського суду Сумської області від 18 лютого 2009 року у справі № 13/735-08 та від 12 березня 2009 року за №13/104-09, рішенням цього ж суду від 13 грудня 2016 року у справі №920/1101/16 та від 22 вересня 2016 року у справі №920/987/16, які набрали законної сили. На переконання позивача, затверджена господарським судом мирова угода є правовстановлюючим документом, на підставі якої він в установленому законом порядку набув право на спірне нежитлове приміщення, площею 111,37 кв.м.

Крім того, стверджує, що судом першої інстанції застосовано норми чинного законодавства, яке не діяли на момент набуття ним права на спірне нерухоме майно (набрання законної сили ухвал Господарського суду Сумської області від 18 лютого 2009 року та від 12 березня 2009 року). Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року держана реєстрація права була визнана законодавцем як підстава виникнення права власності лише для об`єктів незавершеного будівництва. Вказаним Тимчасовим положенням було передбачено що одним із правовстановлюючих документів на підставі якого реєструвалося право власності на нерухоме майно була мирова угода, затверджена судом, при цьому державна реєстрація ухвал суду про затвердження мирової угоди не передбачалася.

Позивач вважає, що так як нерухоме майно, яке зазначено у оспорюваних свідоцтвах про право на спадщину за законом від 07 вересня 2009 року належало йому на праві приватної власності, а тому вони видані незаконно.

Зазначає, що судом першої не було мотивовано своє рішення щодо співмірності заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг. Також, не було надано оцінки заявленому позивачем клопотанню про зменшення розміру понесених відповідачем витрат.

Вказує на те, що усупереч вимогам ст. 134 ЦПК України, відповідачем ОСОБА_2 , під час подання першої заяви по суті спору, не було надано до суду попереднього (орієнтованого) розрахунку судових витрат. Крім того, представник відповідача під час проведення останнього судового засідання в суді першої інстанції, не звертався з клопотанням щодо подання доказів понесення судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.

Звертає увагу на те, що наданий відповідачем опис виконаних робіт не містить детального опису виконаних робіт із зазначенням їх вартості. Відзив на позовну заяву, що був включений до опису виконаних робіт, до суду від відповідача не надходив. У справі проведено лише декілька судових засідань, тривалістю 10 хвилин кожне. Договір про надання правової допомоги був укладений лише 31 липня 2019 року, тому адвокат Самохін А.М. з 05 вересня 2018 року і по 31 липня 2019 року не міг вчиняти жодних дій у цій справі.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Самохіним А.М. подано відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення суду від 19 вересня 2022 року, в якому вказує на те, що викладені позивачем доводи апеляційної скарги, неодноразово досліджувалися інстанційними судами під час розгляду інших судових справ ініційованих позивачем. Посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення просить його залишити без змін, а доводи апеляційної скарги залишити без задоволення. Крім того, просив вирішити питання розподілу понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.

Подані відповідачем ОСОБА_2 письмові пояснення на апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення суду від 31 січня 2022 року та додаткове рішення суду від 21 лютого 2022 року колегія суддів не бере до уваги, оскільки не було надано доказів надсилання їх учасникам справи.

Позивач у відповіді на відзив на апеляційну скаргу, вказує на те, що викладені в ньому аргументи не заслуговують на увагу, при цьому вказує на те, що питання про належність ОСОБА_7 частки у статутному капіталі ТОВ «Фірма «Олімп» була вирішена без залучення його до участі в справі, а тому, на його думку, ухвалене судом рішення від 29 квітня 2013 року не має для нього преюдиційного значення. Наголошує на тому, що відповідачі безпідставно успадкували частку у майні ТОВ «Фірма «Олімп», а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Також просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені ним судові витрати на підготовку відповіді на відзив на апеляційну скаргу в сумі 3000 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Самохіна А.М., перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та вставлено судом першої інстанції , що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , який був учасником ТОВ «Фірми «Олімп» із часткою в статутному фонді товариства в розмірі 50 % вартістю 00 грн. 50 коп.. Спадкоємцями першої черги, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 є його дружина - ОСОБА_2 та діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4

07 вересня 2009 року відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_14 (після зміни прізвища ОСОБА_15 ) та ОСОБА_16 (після зміни прізвища ОСОБА_17 ) видані свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в статутному фонді ТОВ «Фірми «Олімп», яка належала ОСОБА_7 (т. 3, а.с. 36-41).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 серпня 2009 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 до ТОВ «Фірма «Олімп» про зобов`язання прийняти до складу учасників товариства з обмеженою відповідальністю та визнання рішення зборів засновників цього товариства недійсними (т. 1, а.с. 38-39).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2012 року, з урахуванням змін внесених ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 29 квітня 2013 року, стягнуто з фірми «Олімп» у формі ТОВ: на користь ОСОБА_2 69012 грн 00 коп., як вартість 1/3 частки у майні товариства, 690 грн 12 коп. в рахунок відшкодування судового збору та витрат по оплаті судових експертиз в сумі 9193 грн 19 коп., витрат на правову допомогу в сумі 3193 грн 50 коп.; на користь ОСОБА_14 69012 грн 00 коп., як вартість 1/3 частки у майні товариства, 690 грн 12 коп. в рахунок відшкодування судового збору; на користь ОСОБА_4 69012 грн 00 коп., як вартість 1/3 частки у майні товариства, 690 грн 12 коп. в рахунок відшкодування судового збору (т. 2, а.с. 7-9, 10-11).

У подальшому, Зарічним районним судом м. Суми рішеннями від 11 жовтня 2013 року у справі №591/7583/13-ц, від 26 січня 2015 року у справі №591/7908/14-ц та від 17 липня 2015 року у справі №591/4389/15-ц, з фірми «Олімп» у формі ТОВ на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 стягнуті інфляційні збитки та 3 відсотки річних за невиконання зобов`язання зі сплати частки у майні фірми (т. 2, а.с. 12-13, 14-15, 16-17).

Постановою старшого державного виконавця Ковпаківського ВДВС міста Суми ГТУЮ у Сумській області Ясенок І. Ю. від 01 липня 2016 року у рахунок погашення боргу ТОВ «Фірма Олімп» стягувачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 передано належне боржнику нежитлове приміщення загальною площею 157,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 649490 грн 00 коп. У зв`язку з передачею зазначеного майна стягувачам у рахунок погашення боргу зараховано погашення боргу за виконавчими листами, виданими на примусове виконання вищезазначених рішень (зведене виконавче провадження № 38724711) (т. 2, а.с. 26-27).

Згідно з мотивувальною частиною вказаної постанови прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна тричі були визнані такими, що не відбулися у зв`язку з відсутністю покупців. На підставі пункту 6 статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем запропоновано стягувачам вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна. Стягувачами була подана відповідна заява. Майно на підставі ч. 9 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» постановлено передати стягувачам за ціною, яка дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію.

На підставі вказаної постанови старшим державним виконавцем Ясенок І. Ю. було складено акт від 01 липня 2016 року про передачу майна стягувачам у рахунок погашення заборгованості (т. 2, а.с. 25).

05 квітня 2017 року приватним нотаріусом Сумського МНО Ануфрієвим А. О. на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 видано свідоцтво, зареєстроване у реєстрі за № 569, про право спільної часткової власності на 1/3 частину за кожним із співвласників на нежитлове приміщення, загальною площею 157,5 кв. м, яке розташоване на АДРЕСА_1 (т.2, а.с. 38).

Право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване за співвласниками у день видачі свідоцтва 05 квітня 2017 року (т.2, а. с. 39-41).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 вересня 2021 року, яке постановою Сумського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року та постановою Верховного Суду від 18 серпня 2022 року залишено без зміни, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Ануфрієва А.О. про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та скасування записів про державну реєстрацію права власності відмовлено (т. 5, а.с. 108-115).

Позивач свої вимоги про визнання за ним права власності позивач обґрунтовує такими доказами.

Так, ухвалою Господарського суду Сумської області від 18 лютого 2009 року у справі №13/735-08 затверджено мирову угоду від 13 лютого 2009 року № б/н, укладену між позивачем ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Фірмою «Олімп», про наступне: відповідач визнає, що його заборгованість перед позивачем по договору підряду №3/1 від 01 березня 2005 року станом на 13 лютого 2009 року складає 84674 грн 00 коп., згідно рішення господарського суду Сумської області від 22 січня 2009 року. Відповідач визнає, що зобов`язання перед позивачем по відшкодуванню сплаченого державного мита по справі №13/735-08 та сплачених послуг за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу становить загальну суму 968 грн 00 коп. Відповідач гарантує, що вищезазначена заборгованість в сумі 84674 грн 00 коп. буде погашена перед позивачем шляхом передачі нерухомого майна, а саме: приміщення розміщенні на другому поверсі будівлі «В» за адресою: АДРЕСА_1 в термін до 28 лютого 2009 року. Позивач заявляє, що з моменту підписання цієї угоди та у випадку належного її виконання не матиме жодних майнових претензій до відповідача з приводу заборгованості, погашення якої є предметом цієї угоди (т.1, а.с. 22-23, 24).

На виконання мирової угоди 02 березня 2009 року між ТОВ «Фірма «Олімп» (надалі - продавець) та ФОП ОСОБА_1 (надалі - покупець) складено акт прийому-передачі нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , за цим актом продавець передає, а покупець приймає нежитлові приміщення площею 60,4 кв.м продані шляхом погашення боргу відповідно до мирової угоди від 13 лютого 2009 року укладеної між ТОВ «Фірма «Олімп» та ФОП ОСОБА_1 , затвердженою ухвалою господарського суду Сумської області від 18 лютого 2009 року по справі №13/735-08. Нежитлові приміщення площею 60,4 кв.м. знаходяться на другому поверсі будівлі літера «В» за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 84674 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 25).

Крім того, 03 березня 2009 року між ТОВ «Фірма «Олімп» (надалі - боржник) та ФОП ОСОБА_1 (надалі - кредитор) укладено договір про припинення зобов`язання передачею відступного (нерухомого майна), відповідно до умов якого на виконання мирової угоди від 13 лютого 2009 року, затвердженої ухвалою господарського суду Сумської області від 18 лютого 2009 року у справі №13/735-08, боржник передав, а кредитор прийняв, як відступне, частину нежитлових приміщень, загальною площею 60,4 кв.м, яке складається з наступних приміщень: приміщення №1 частина коридору загального користування площею 6,1 кв.м, приміщення №3 кабінет площею 11,5 кв.м, приміщення №8 туалет площею 1,1 кв.м, приміщення №10 туалет площею 2,8 кв.м, приміщення №12 кабінет площею 7,4 кв.м, приміщення №13 кабінет площею 8,4 кв.м, приміщення №14 кладова площею 5,9 кв.м, приміщення №15 коридор площею 5,3 кв.м, приміщення №16 коридор площею 2,4 кв.м, приміщення №19 кабінет площею 9,5 кв.м, (60,4 / 157,5 = 38/100), взамін сплати заборгованості з передачею права власності. Зазначена частка нежитлового приміщення передається в приватну власність боржником кредитору на підставі акту прийомки-передачі нежитлових приміщень від 02 березня 2009 року відповідно до мирової угоди від 13 лютого 2009 року. Сторони вважають зобов`язання по мировій угоді від 13 лютого 2009 року, яка затверджена ухвалою господарського суду Сумської області від 18 лютого 2009 року, справа №13/735-08, повністю виконаними (т.1, а.с. 26).

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 12 березня 2009 року у справі №13/104-09 затверджено мирову угоду від 02 березня 2009 року № б/н, укладену між позивачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Фірмою «Олімп», про наступне: відповідач визнає, що його заборгованість перед позивачем по договору зворотної фінансової допомоги від 03 лютого 2009 року №1/2, надалі Договір, станом на 02 березня 2009 року складає 71500 грн 00 коп. Відповідач визнає, що зобов`язання перед позивачем по відношенню сплаченого державного мита у справі №13/104-09 та сплачених послуг за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу становить загальну суму 833 грн 00 коп. Відповідач гарантує, що вищезазначена заборгованість в сумі 71500 грн 00 коп. буде погашена перед позивачем шляхом передачі нерухомого майна, а саме: частини приміщень, розміщених на другому поверсі будівлі «В» за адресою: АДРЕСА_1 в термін до 20 березня 2009 року. Позивач заявляє, що з моменту підписання цієї угоди та у випадку належного її виконання не матиме жодних майнових претензій до відповідача з приводу заборгованості, погашення якої є предметом цієї угоди. Позивач гарантує, що після підписання цієї угоди він в межах прав, наданих йому як учаснику судового процесу, вживатиме заходів, спрямованих на припинення провадження у справі №13/104-09. У випадку порушення умов погашення заборгованості відповідачем, позивач вправі вимагати штрафних санкцій відповідно до договору. Позивач і відповідач заявляють, що ні в процесі цієї угоди, ні в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права будь-яких третіх осіб, в тому числі й держави (т.2, а.с. 27-28) .

На виконання мирової угоди 20 березня 2009 року між ТОВ «Фірма «Олімп» (надалі - продавець) та ФОП ОСОБА_1 (надалі - покупець) складено акт прийому-передачі нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 . За цим актом Продавець передає, а покупець приймає нежитлові приміщення площею 50,97 кв.м продані шляхом погашення боргу відповідно до мирової угоди від 02 березня 2009 року укладеної між ТОВ «Фірма «Олімп» та ФОП ОСОБА_1 , затвердженою ухвалою Господарського суду Сумської області від 12 березня 2009 року по справі №13/104-09. Нежитлові приміщення площею 50,97 кв.м знаходяться на другому поверсі будівлі літера В-ІІ за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 71500 грн 00 коп. (т.1, а.с. 29).

Крім того, 27 березня 2009 року між ТОВ «Фірма «Олімп» (надалі - боржник) та ФОП ОСОБА_1 (надалі - кредитор) укладено договір про припинення зобов`язання передачею відступного (нерухомого майна), відповідно до умов якого на виконання мирової угоди від 02 березня 2009 року, затвердженої ухвалою Господарського суду Сумської області від 12 березня 2009 року у справі №13/104-09, боржник передав, а кредитор прийняв, як відступне, частину нежитлових приміщень, загальною площею 50,97 кв.м, яке складається з наступних приміщень: приміщення №2 кабінет, площею 14,5 кв.м, приміщення №4 кабінет, площею 17,2 кв.м, приміщення №18 кладова, площею 5,3 кв.м, приміщення №17 частину коридору загального користування, площею 4,3 кв.м, приміщення №1 частину коридору загального користування, площею 9,67 кв.м, (50,97 / 157,5 = 33/100), взамін сплати заборгованості з передачею права власності. Зазначена частка нежитлового приміщення передається в приватну власність боржником кредитору на підставі акту прийомки-передачі нежитлових приміщень від 20 березня 2009 року відповідно до мирової угоди від 02 березня 2009 року. Сторони вважають зобов`язання по мировій угоді від 02 березня 2009 року, яка затверджена ухвалою Господарського суду Сумської області від 12 березня 2009 року, справа №13/104-09, повністю виконаними (т.1, а.с. 30).

Рішенням Господарського суду Сумської області від 30 січня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 до фірми «Олімп» у формі товариства з обмеженою відповідальністю про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні приміщенням. Ухвалюючи це рішення, суд виходив з того, що з наданих позивачем документів не вбачається приналежність йому нерухомого майна, що знаходяться на другому поверсі будівлі літера «В» за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 46-47).

Рішенням Господарського суду Сумської області від 07 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 до фірми «Олімп» у формі ТОВ, третя особа: ОСОБА_2 про визнання договору про припинення зобов`язань передачею відступного (нерухомого майна) від 03 березня 2009 року дійсним. (т.1, а.с. 51-53).

Господарський суд Сумської області рішенням від 22 вересня 2016 року, ухваленого за позовом ФОП ОСОБА_1 , розтлумачив зміст мирової угоди від 13 лютого 2009 року, укладеної між ФОП ОСОБА_1 і фірмою «Олімп» у формі ТОВ, затвердженої ухвалою господарського суду Сумської області від 18 лютого 2009 року наступним чином: заборгованість відповідача в розмірі 84674 грн 00 коп. погашена перед позивачем шляхом передачі у власність ФОП ОСОБА_1 нерухомого майна, розташованого на другому поверсі будівлі «В» за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з наступних приміщень: приміщення №1, частина коридору загального користування, загальною площею 6,1 кв.м.; №3, кабінет, загальною площею 11,5 кв.м.; №8, туалет, загальною площею 1,1 кв.м.; №10, туалет, загальною площею 2,8 кв.м.; №12, кабінет, загальною площею 8,4 кв.м.; №14, кладова, загальною площею 5,9 кв.м.; №15, коридор, загальною площею 5,3 кв.м.; №16, коридор, загальною площею 2,4 кв.м.; №19, кабінет,загальною площею 9,5 кв.м., загальною площею 60,4 кв.м. Факт переходу права власності на зазначене нерухоме майно підтверджується актом прийому-передачі майна від 02.03.2009 року та договором про припинення зобов`язання передачею відступного (нерухомого майна) від 03 березня 2009 року, укладеними між ФОП ОСОБА_1 і ТОВ фірмою «Олімп» (т.1, а.с. 31-33).

Рішенням Господарського Суду Сумської області від 13 грудня 2016 року розтлумачено зміст мирової угоди від 02 березня 2009 року, укладеної між ФОП ОСОБА_1 і фірмою «Олімп» у формі ТОВ, затвердженої ухвалою господарського суду Сумської області від 12 березня 2009 року наступним чином: заборгованість відповідача в розмірі 71500 грн 00 коп. погашена перед позивачем шляхом передачі у власність ФОП ОСОБА_1 нерухомого майна, розташованого на другому поверсі будівлі «В» за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з наступних приміщень: приміщення №2 кабінет, площею 14,5 м2, приміщення №4 кабінет, площею 17,2 м2, приміщення №18 кладова, площею 5,3 м2, приміщення №17 коридор загального користування, загальною площею 4,3 м2; приміщення №1 коридор загального користування, площею 9,67 м2. Загальна площа таких приміщень становить 50,97 м2; факт передачі вищезазначеного нерухомого майна фірмою «Олімп» у формі ТОВ ФОП ОСОБА_1 підтверджується актом прийому-передачі нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 (до мирової угоди від 02.03.2009 року) від 20 березня 2009 року та договором про припинення зобов`язання передачею відступного (нерухомого майна) від 27 березня 2009 року, які укладені між ФОП ОСОБА_1 та фірмою «Олімп» у формі ТОВ (т. 1, а.с. 34-36).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване позивачем свідоцтво про право власності є документом, яким оформлюється відповідне право, і не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, свідоцтво про право власності не породжує виникнення відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Також суд першої інстанції визнав недоведеним позивачем, яким чином порушено його права у зв`язку з видачею 09 вересня 2009 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину за законом за р. №1-2835, №1-2839, №1-2837 на частку в статутному фонді фірми «Олімп» у формі ТОВ.

Проте, при ухваленні цього рішення судом першої інстанції були істотно порушені вимоги процесуального права, що в силу ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Зокрема, за змістом ч.ч. 2, 4, 6 ст. 19 ЦПК України ( в редакції, яка діями станом на час постановлення ухвали про відкриття провадження у справі 05 травня 2018 року) цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що 26 квітня 2018 року ОСОБА_1 пред`явлено позов, предметом якого в тому числі було вимога немайнового характеру визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення, що виходячи з положень ст. 19 ЦПК України підлягало розгляду в порядку загального позовного провадження.

Проте, постановляючи ухвалу про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції призначив розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження. При цьому, при визначенні порядку розгляду справи, суд першої інстанції не вказував на те, що справа є незнаючої складності, а тому відповідно до положень п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною.

Крім того, 11 листопада 2019 року представником ОСОБА_1 адвокатом Бровком Р.М., подано заяву про уточнення позовних вимог (т. 2, а.с. 81), що була прийнята судом, в якій позивачем було доповнено свій позов вимогами про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до положень ч.ч. 4, 5 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в тому числі, щодо спадкування.

Суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи до розгляду заяву представника позивача про збільшення позовних вимог в якій заявлено вимога, що виключає розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, вимоги ч. 5 ст. 274 ЦПК України не виконав та не постановив ухвали про розгляд справи в порядку загального провадження.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження, що у відповідності до положень ч. 3 ст. 376 ЦПК України є істотним порушенням норм процесуального права та обов`язковою підставою для скасування оскаржуваних позивачем судових рішень та ухвалення нового рішення.

При вирішенні заявлених позивачем вимог про визнання за ним права власності на спірне нежитлове приміщення, колегія суддів бере до уваги таке.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статті 182 ЦК України (в редакції, яка діяла станом на час постановлення ухвал про затвердження мирових угод), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Подібні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі N 909/337/19, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

У відповідності до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_1 , вказував на те, що право власності на частину приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 111,37 кв.м набув на підставі затверджених ухвалами господарського суду мирових угод.

З рішення Господарського суду Сумської області від 30 січня 2014 року у справі 920/93/14 слідує, що відмовляючи у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 до фірми «Олімп» у формі товариства з обмеженою відповідальністю про визнання за ним права власності на частину спірного нежитлового приміщення, господарський суд, надавши оцінку копіям мирових угод та ухвалам суду про їх затвердження, дійшов до висновку, що з них не вбачається, приналежність цього нерухомого майна ФОП ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 46-47).

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішення господарського суду від 30 січня 2014 року не оскаржувалося.

Натомість, в подальшому ОСОБА_1 вже не як суб`єкт підприємницької діяльності, а як фізична особа, звертається до нових власників спірного нежитлового приміщення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з позовом, в якому повторно ставить питання про наявність в нього права на це майно, яке за якого ствердженнями виникло на підставі вищевказаних мирових угод затверджених ухвалами суду.

При цьому, слід звернути увагу і на те, що за затвердженими мировими угодами ТОВ фірма «Олімп», шляхом передання частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , гарантувала погашення заборгованості, яка виникла перед ФОП ОСОБА_1 . Доказів на підтвердження припинення підприємницької діяльності позивачем надано не було.

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_1 під час розгляду справи інстанційними судами не було надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження набуття ним у встановленому законом порядку права власності на частину нежитлового приміщення, площею 111, 37 кв.м, а тому відсутні правові підстави для визнання за ним такого права в судовому порядку.

Щодо заявлених ОСОБА_1 вимог про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих відповідачам та свідоцтва про право власності на вказане нежитлове приміщення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. «Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Вказаний висновок повністю узгоджується із висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 233/3516/18-ц (провадження № 61-4805св20).

Встановлено, що спірне нерухоме майно нежитлове приміщення, набуто відповідачами у результаті його примусової реалізації на підставі пункту 6 статті 62 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження».

Оцінка правомірності видачі нотаріусом відповідачам свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів була надана інстанційними судами під час розгляду справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Ануфрієва А.О. про визнання недійсними свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та скасування записів про державну реєстрацію права власності (т. 5, а.с. 108-115). Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 , суди виходили з того, що не було встановлено передбачених законом підстав для відмови у видачі свідоцтва про передачу майна стягувачам - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та проведення державної реєстрації відповідних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно положень пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

В абз. 3 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Позивач, як на підставу для визнання недійсними, виданих відповідачам свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 вказував на не набуття померлим ОСОБА_7 права на частку у статутному капіталі ТОВ «Фірма «Олімп», а також на те, що на час видачі цих свідоцтв право власності на спірне нерухоме майно належало йому. Проте, як уже зазначалося, позивачем не було доведено на доказах набуття ним права на це нерухоме майно. Обсяг спадкового майна, що залишився після смерті ОСОБА_7 підлягав перевірці нотаріусом при видачі відповідачам свідоцтв про право на спадщину за законом.

Крім того, ОСОБА_1 , який не входив ні до кола учасників ТОВ фірма «Олімп», ні до спадкоємців померлого ОСОБА_7 , не обґрунтовано, яким чином видача відповідачам свідоцтв про право на спадщину за законом, яка складається із частки у вказаному товаристві, впливає на його нібито порушене право на спірне нежитлове приміщення. Право відповідачів на нерухоме майно у відповідачів виникло, шляхом його придбання з прилюдних торгів, відповідно до ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», а не в порядку спадкування.

Таким чином, беручи до уваги те, що ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно в установленому законом порядку не набув, а тому видані відповідачам свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у статутному капіталі ТОВ фірма «Олімп» та свідоцтво про право власності від 05 квітня 2017 року жодним чином не впливають на права чи законність інтереси ОСОБА_1 , що є підставою для відмови у задоволенні цих вимог.

З урахуванням вищевикладеним колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що під час перебування справи на розгляді у листопаді 2019 року позивачем було збільшено заявлені позовні вимоги, а саме доповнено трьома вимогами немайнового характеру, проте ним не надано доказів сплати судового збору за подання цієї заяви, а саме 2305 грн 20 коп. (1921 грн (розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2019) *0,4 * 3). З огляду на те, що не встановлено підстав для задоволення цих вимог, судовий збір у сумі 2305 грн 20 коп. підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь держави.

Крім того, при зверненні до суду з апеляційної скаргою, позивачем також не було сплачено судового збору за апеляційне оскарження додаткового рішення суду від 19 вересня 2022 року, яким було вирішено три вимоги немайнового характеру на суму 3457 грн 80 коп. (2305,20 грн *150%), а тому вони підлягають стягненню з нього на користь держави за наслідками апеляційного перегляду рішення суду.

Колегія суддів вважає, що є підстави для відшкодування відповідачу ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу та відхиляє доводи апеляційної скарги позивача в цій частині.

Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява N 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що професійна правнича допомога відповідачу ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції була надана адвокатом Самохіним А.М.

У межах строків, визначених ч. 8 ст. 141 ЦПК України строків - 07 лютого 2022 року, (31 січня 2022 року судове рішення, п`ятий день припадає на 05 лютого 2022 року, що є вихідним днем, наступний робочий 07 лютого 2022 року), адвокатом Самохіним А.М. подані докази понесення ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, а саме: договір про надання правничої допомоги в цивільній справі від 31 липня 2019 року, додаткову угоду до цього договору від 20 серпня 2019 року, акт здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг) від 01 лютого 2022 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 01 лютого 2022 року (т. 4, а.с. 124-127).

Щодо доводів апеляційної скарги про неподання відповідачем ОСОБА_2 чи її представником разом із першої заявою до суду письмових пояснень, що надійшли до суду 19 серпня 2019 року, попереднього (орієнтованого) розрахунку судових витрат, які планує понести відповідач ОСОБА_2 , то зміст частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Подібний правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 14 грудня 2021 року у справі №922/676/21, від 08 квітня 2021 року у справі №905/716/20, від 08 квітня 2021 року у справі № 161/20630/18.

Докази понесення відповідачем ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу були направлені ОСОБА_1 07 лютого 2022 року (т.4, а.с. 128), факт отримання яких підтвердив представник позивача у поданому 17 лютого 2022 року клопотанні про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає розподілу між сторонами (т. 4, а.с. 142-143).

Тобто, неподання ОСОБА_2 попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат не порушило принцип змагальності сторін та не позбавило позивача можливості заперечувати обґрунтованість та співмірність заявлених відповідачем ОСОБА_2 судових витрат.

При визначенні розміру судових витрат, що підлягає понесенню між сторонами колегія суддів бере до уваги те, що додатковою угодою до договору про надання правничої допомоги у цивільній справі від 31 липня 2019 року, сторони погодили, що гонорар адвоката за представництво інтересів ОСОБА_2 у цій судовій справі в Зарічному районному суді м. Суми визначається у фіксованому розмірі і становить 15000 грн, які були нею сплачені 01 лютого 2022 року.

Оцінивши надані позивачем докази підтвердження розміру понесених судових витрат, врахувавши складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, неодноразове відкладення судових засідань за клопотаннями позивача та його представника, що у свою чергу призвело до затягування розгляду судової справи, колегія суддів вважає, що є підстави для стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу, понесених нею в суді першої інстанції в розмірі 15000 грн, що є обґрунтованим та пропорційним до предмету спору.

Подане представником позивача клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами задоволенню не підлягає, адже наведені в ньому доводи є необґрунтованими.

Також, підлягає розподілу між сторонами понесені відповідачем ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу під час апеляційного перегляду рішення суду, які були надані адвокатом Самохіним А.М. на підставі укладеного між ними договору про надання правничої допомоги в цивільній справі від 20 вересня 2022 року та додаткової угоди до нього від 22 жовтня 2022 року (т.5, а.с. 117, 118). Сторони договору погодили фіксований розмір, що становить 7000 грн, які були сплачені ОСОБА_2 22 жовтня 2022 року.

У супереч доводам позивача, на підтвердження виконання умов договору про надання правничої допомоги під час апеляційного перегляду рішення суду підтверджується підписаним сторонами цього договору акту здачі-прийняття виконаних робіт №1 від 22 жовтня 2022 року (т. 5, а.с. 118).

Колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру понесених відповідачем судових витрат у суді апеляційної інстанції, адже вони відповідають ступеню складності справи, значенню справи для сторін, а також вимогам вимог розумності та справедливості.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 січня 2022 року, додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2022 року та додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 2305 гривень 20 копійок за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 3457 гривень 80 копійок за апеляційний перегляд рішення суду.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000 гривень 00 копійок за розгляд справи в суді першої інстанції та 7000 гривень 00 копійок за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а разом 22000 гривень 00 копійок понесених нею судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 16 листопада 2022 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов