КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 755/4633/22
Головуючий у суді першої інстанції: Галаган В.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року,

встановив:

у червні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив звернулось стягнути з відповідача на його користь заборгованість з оплати постачання гарячої води та централізованого опалення у розмірі 46 068 грн. 34 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 46 068 грн. 34 коп.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що ним на підставі типового договору про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води, опублікованого в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 року № 34 (5085), здійснюється надання послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення в будинку АДРЕСА_1 . Крім того, позивач на підставі Договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», прийняв право вимоги до відповідача з оплати боргу за послуги, спожиті до 01.05.2018 року. Позивач вказував, що відповідач не вносить плату за отримані послуги з постачання централізованого опалення та плату за постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 01.11.2021 у розмірі 46 068 грн. 34 коп., з яких 13 810,76 грн. заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води та 32 257 грн. 58 коп. заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 46 068 грн. 34 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_2 , однак своєчасно не вносить плату за отримані послуги з постачання гарячої води, а тому з нього на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 46 068 грн. 34 коп.

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 509, 634, 901, 903 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції відповідач ОСОБА_2 зареєстрований, проживає та є співвласником квартири АДРЕСА_2 .

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017

№ 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» Комунальне підприємство «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади м. Києва, що повернуто з володіння та користування Публічного акціонерного товариства «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 Комунальному підприємству «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Отже з 01.05.2018 р. надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює позивач - Комунальне підприємство «Київтеплоенерго».

28 березня 2018 року в газеті «Хрещатик» № 34 (5085) було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», як виконавцем, послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.

Повідомленням визначено, що відповідно до норм ст. 634 ЦК України, договір приєднання вважається акцептованим усіма споживачами, які у встановленому порядку не надали заперечення щодо умов цього договору.

Відповідно до п.п. 1, 14 договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води згідно діючими нормативами, а споживач зобов`язався своєчасно та у повному обсязі сплатити послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що зазначені договором. Розрахунковим періодом є календарний місяць, якщо інше не визначено договором. Оплата послуг щомісячна. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяця) на підставі розрахунків на оплату наданих послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

З наданих позивачем до суду розрахунків вбачається, що заборгованість відповідача становить 46 068 грн. 34 коп., з яких 13 810 грн. 76 коп. - заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води та 32 257 грн. 58 коп. - заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що заборгованість була нарахована без урахування показників лічильника та без урахування наявної у нього пільги, а тому підстави для стягнення з нього заборгованості відсутні. Однак, вказані доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою відповідачем було надано фотографію лічильника, з якої неможливо встановити де він встановлений та чи проходив повірку. Також відповідачем не було надано доказів про те, що ним було оплачено надані послуги з централізованого постачання гарячої води згідно показників лічильника, встановленого в належній йому квартирі.

Надані відповідачем до суду світлокопії Свідоцтва про повірку загальнодомового теплолічильника та акта прийняття теплового вузла обліку також не є належним доказом у справі та не спростовує наявність у відповідача заборгованості за постачання гарячої води.

Неспроможними є і доводи відповідача про необґрунтованість розрахунків з підстав наявної в нього пільги, оскільки доказів про те, що він звертався за встановленням відповідної пільги, матеріали справи не містять. Крім того, відповідач не позбавлений права звернутись до позивача із заявою про проведення перерахунку заборгованості з урахуванням його пільг.

Заперечуючи проти вимог позивача про стягнення заборгованості, відповідачем не було надано жодних доказів на підтвердження оплати ним послуг з постачання гарячої води як до травня 2018 року, такі і після.

Доводи апеляційної скарги про те, що він в період з квітня по грудень 2021 року та з квітня 2022 року по теперішній час не проживає у квартирі, висновків суду також не спростовують, оскільки відсутність споживання гарячої води у належній відповідачу квартирі належними доказами підтверджена не була.

Крім того, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і доводи ОСОБА_1 про пропуск позивачем строку позовної давності.

Згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 07 липня 2022 року відповідачем ОСОБА_1 особисто було отримано копію ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви (а.с.68). Відзиву на позовну заяву, яка б містила заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, відповідачем подано не було.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В даному випадку за відсутності відповідної заяви відповідача у суду були відсутні підстави для вирішення питання щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності для звернення до суду з заявленими вимогами. При цьому апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів про те, у зв`язку з чим він, будучи обізнаним про розгляд справи, був позбавлений можливості заявити про пропуск строку позовної давності у суді першої інстанції.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді