Провадження № 2/448/146/22
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повне)

07.11.2022 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Юрія БІЛОУСА

за участю секретаря судового засідання Ірини РОМАНЧЕНКО,

сторони:

позивач ЛМКП «Львівтеплоенерго»,

відповідач Володимир КУЛІЙ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Мостиська цивільну справу за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 ,

суть спору: про стягнення заборгованості,

учасники справи:

представник позивача ЛМКП «Львівтеплоенерго» Олена ЛОЗИНСЬКА (довіреність від 20.12.2019 року),

відповідач Володимир КУЛІЙ - не з`явився,

його представник адвокат Роман ТИНДИК (ордер серії ВС №1018982),

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

в с т а н о в и в:

І. Короткий виклад позовних вимог:

Представник позивача Лозинська О.А., (також надалі Позивач) 07.10.2021 року, звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , (також надалі Відповідач) про стягнення з останнього заборгованості за надані послуги з централізованого опалення в розмірі 18 050,61 грн., інфляційних втрат в розмірі 5 141,83 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 1 635,02 грн., а всього 24 827,46 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води до якої надає Позивач. Відповідачу для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення та послуги централізованого постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго» був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 , а також щомісячно направлялися квитанції про нарахування вартості послуг з централізованого опалення та послуги централізованого постачання гарячої води з метою їх оплати.

Стверджує, що плата за комунальні послуги, в тому числі теплопостачання, відповідно до ст.67 ЖК України та ст. 10, 11 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» нараховується щомісячно, а її розмір розраховується за затвердженими в установленому порядку тарифами та відповідно до показань приладів обліку або за встановленими нормами. Статтями 67-68 ЖК України, абз.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживачі житлово-комунальних послуг повинні сплачувати за їх надання своєчасно, у строки, встановлені договором або законом.

Однак, всупереч Закону України «Про теплопостачання» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, Відповідач не проводить оплати за отримані послуги. За період з 01.10.2015р. по 30.07.2017р. розмір заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення становить 18 050,61 грн. Дану суму просить стягнути в примусовому порядку, а також інфляційні втрати за період з 01.10.2015 року по 30.11.2019 року в розмірі 5 141,83 грн. та три відсотка річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1 635,02 грн., а всього 24 827,46 грн.

Також, просить суд врахувати, що оскільки 01.04.2021 ухвалою суду було скасовано судовий наказ від 08.04.2020 у справі №463/2461/20, провадження №2-н/463/283/20, а відтак, ЛМКП «Львівтеплоенерго» вважає, що дотрималось всіх строків, передбачених ЦК України для звернення з позовною заявою про стягнення заборгованості до суду. Вважає, що після скасування судом судового наказу, у ЛМКП «Львівтеплоенерго» є право, передбачене ст.256 ЦК України щодо звернення до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу в межах строку, передбаченого ст.257 ЦК України.

ІІ. Позиція учасників справи:

Представник позивача Лозинська О.А. в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просить суд їх задовольнити, а також визнати причини пропуску позивачем строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити строк позовної давності.

Відповідач ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи містяться повноваження його представника, згідно яких його інтереси представляє адвокат Тиндик Р.В., (ордер серії ВС №1018982).

Представник відповідача адвокат Тиндик Р.В. в судовому засіданні позовні вимоги заперечив в повному обсязі, просив застосувати строк позовної давності, керуючись статтями 256-258, 266, 267 ЦК України та відмовити в задоволенні позовних вимог разом з додатковими вимогами у повному обсязі.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 27.10.2021 року матеріали позовної заяви Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості передано до Мостиського районного суду Львівської області для розгляду за підсудністю.

Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 23.12.2021 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

13.06.2022 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_1 , надійшла заява про застосування строку позовної давності.

09.08.2022 року на адресу суду від представника позивача ОСОБА_2 надійшло клопотання про поновлення строку позовної давності.

Ухвалами Мостиського районного суду Львівської області від 29.06.2022 року, 15.09.2022 року, 07.10.2022 року та від 31.10.2022 року постановлено розгляд справи здійснювати в режимі відео конференції за допомогою онлайн сервісу зв`язку «EASYCON».

ІV. Обставини справи, встановлені судом:

Дослідивши усі надані суду докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , є споживачем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води, що надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго» за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить відкритий на ім`я ОСОБА_1 особовий рахунок № НОМЕР_1 . Окрім того, відповідач є власником зазначеної квартири.

Таким чином, Відповідач був споживачем послуг з централізованого теплопостачання, які надавались позивачем за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору, який оформлюється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року.

На підставі частини 7 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» такий договір є договором приєднання, а отже може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови.

Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація) - ч.4 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 24 червня 2004 року № 1875-IV, який був чинним у момент виникнення спірної заборгованості.

Виконавцем, згідно статті 1 цього Закону є суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Постановою НКРЕКП від 31.03.2015р. №1171 «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» встановлено тарифи на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню такими суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг, і зокрема, які надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Згідно наданих позивачем рахунку за надані послуги та виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що заборгованості Відповідача перед позивачем за надані послуги за період з 01.10.2015 року по 30.07.2017 року становить 18 050,61 грн.

Згідно проведених позивачем розрахунків інфляційних збитків та відсотків за користування грошовими коштами, розмір 3% річних за період з 01.10.2015 року по 30.11.2019 року складає 1 635,02 грн. Розмір інфляційних втрат за цей же період складає 5 141,83 грн.

З метою стягнення зазначеної заборгованості Позивач в якості стягувача звернувся до Личаківського районного суду м.Львова із заявою про видачу судового наказу.

08.04.2020 року Личаківський районний суд м.Львова видав судовий наказ у справі №463/2461/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2015 року по 30.11.2019 року в розмірі 18 050,61 грн., інфляційні втрати в розмірі 5 141,83 грн, 3% річних в розмірі 1 635,02 грн. та судовий збір в розмірі 210,20 грн., що був сплачений заявником при поданні заяви.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 01.04.2021 року у справі №463/2461/20 поновлено ОСОБА_1 строк для подання заяви про скасування судового наказу. Судовий наказ виданий 08.04.2020 року Личаківським районним судом м.Львова у цивільній справі № 463/2461/20 (провадження № 2-н/463/283/20) про стягнення з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 18 050,61 грн., інфляційних втрат в розмірі 5 141,83 грн. та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1 635,02 грн., а також судового збору в розмірі 210,20 грн. - скасовано. При цьому, Позивачеві як стягувачу було роз`яснено про його право звернутися до суду із тими самими вимогами у порядку спрощеного позовного провадження. Зазначена ухвала суду набрала законної сили у день її постановлення.

Враховуючи вище наведене, ЛМКП «Львівтеплоенерго», користуючись своїм процесуальним правом щодо захисту своїх цивільних прав та інтересів, звернулось до суду з даною позовною заявою. Вважають, що оскільки 01 квітня 2021 року ухвалою суду було скасовано судовий наказ від 08 квітня 2020 року у справі № 463/2461/20, то ЛМКП «Львівтеплоенерго» дотрималось всіх строків передбачених ЦК України для звернення підприємства з позовною заявою про стягнення заборгованості і дають суду підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Таким чином, представник Позивача просить суд стягнути з Відповідача розмір заборгованості за житлово-комунальні послуги, який складає 24 827,46 грн. (18050,61 грн. - сума боргу; 3% річних 1 635,02 грн.; інфляційні втрати 5 141,83 грн.), а також поновити строк позовної давності, оскільки згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року, який діє по теперішній час, а тому позовна давність на території України продовжується на строк дії карантину.

V. Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування, а також зміст правовідносин, що виникли між сторонами та висновки суду:

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 68 ЖК УРСР передбачено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Правовідносини між виконавцем послуг та споживачем в сфері надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила від 21 липня 2005 року № 630), Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315 (далі Методика від 22 листопада 2018 року № 315).

Спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг є Закон України «Про житлово-комунальні послуги».

Предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно із статтею 6 вказаного Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (ст.1 Закону).

Перелік житлово-комунальних послуг визначений статтею 5 цього Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Індивідуальний споживач, зокрема, зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (ст.7 Закону).

Схожі за змістом норми містились і в Законі України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 24.06.2004 року з подальшими змінами), який втратив чинність 01.05.2019, на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII в редакції від 02.04.2020, який чинний на даний час.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальні послуги, зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Згідно із статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. З пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Відповідно до п.3 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

В свою чергу, згідно із статтею 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції закону від 2004 року, договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.

Відповідно до частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частина 2 статті 638 ЦК України).

Фактом приєднання споживача до умов договору централізованого теплопостачання є документальне підтвердження споживання відповідних послуг.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Таким чином, споживач зобов`язаний оплачувати житлово комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними, при цьому відсутність договору про надання житлово - комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, що відповідає правому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц.

Зазначений підхід у відповідних правовідносинах та праворозуміння послідовно підтримане Касаційною інстанцією впродовж тривалого часу, відтак є обов`язковим до врахування судами нижчих інстанцій.

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_1 , від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останнім не надано, натомість розмір заборгованості стороною позивача доведено згідно наданого розрахунку.

Сторона Відповідача подала до суду та підтримала в судовому засіданні заяву про застосування наслідків спливу позовної давності та просить на цій підставі відмовити у позові в повному обсязі.

З приводу зазначеного, суд звертає увагу на те, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження (ч.2 ст.19 ЦПК України).

Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості (п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України).

При цьому, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 1 січня 2004 року. З того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним.

Наказне провадження, як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві, спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).

Відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, та частини першої статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з цієї дати, судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості (пункт 3 частини першої статті 96 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, пункт 3 частини першої статті 161 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).

З врахуванням зазначеного, Верховний Суд України сформулював висновок про те, що оскільки судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг позовної давності (постанови від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15).

Аналогічно застосував приписи про переривання позовної давності і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що судовим наказом Личаківського районного суду м.Львова від 08.04.2020 року у справі №463/2461/20, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2015 року по 30.11.2019 року в розмірі 18 050,61 грн., інфляційні втрати в розмірі 5 141,83 грн, 3% річних в розмірі 1 635,02 грн. та судовий збір в розмірі 210,20 грн., що був сплачений заявником при поданні заяви.

При цьому, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 01.04.2021 року у справі №463/2461/20, судовий наказ, виданий Личаківським районним судом м.Львова 08.04.2020 року - скасовано. Роз`яснено ЛМКП «Львівтеплоенерго» право на звернення до суду в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач ЛМКП «Львівтеплоенерго» вважає, що поданням заяви про видачу судового наказу перервалася позовна давність, відтак така не є пропущеною, а позов підлягає задоволенню.

Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року (справа № 712/8916/17) зазначила, що наведена інтерпретація норм права не врахувала інтересу боржника, зокрема у тому, щоб заявити про застосування позовної давності, а такої можливості у наказному провадженні немає. Більше того, стаття 100 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, не встановлювала підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу чи її повернення ні те, що з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, ні те, що пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою. Натомість пункт 5 частини першої статті 165 ЦПК України у редакції, чинній з вказаної дати, таку підставу для відмови у видачі судового наказу передбачає.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності.

Суд не вбачає підстав для відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 07 липня 2020 року (справа № 712/8916/17), які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України мають бути враховані судами при вирішенні аналогічних справ.

Таким чином, доводи представника позивача щодо переривання строку позовної давності поданням заяви про видачу судового наказу не узгоджуються з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року (справа № 712/8916/17), тому є безпідставними.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

За правилами частини третьої четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За системним змістом наведених статей суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до п.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи Позивач просить стягнути з Відповідача заборгованість за період з 01.10.2015р. по 30.07.2017 р., в той же час із позовними вимогами звернувся лише 07.10.2021 року, що свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості за період до 07.10.2018 року.

При цьому, суд враховує, що дійсно 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-ІХ), яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

В свою чергу, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року справа № 737/771/20, цим законом продовжені строки у зв`язку з встановленням карантину лише до 06 серпня 2020 року, оскільки 17 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року № 731-IX.

Таким чином, незважаючи на те, що строк дії карантину продовжувався, і такий фактично діє з 12.03.2020 року до теперішнього часу, процесуальні строки на даний час не є такими, що автоматично продовжені, що свідчить про наявність у суду обґрунтованих підстав застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, про застосування яких просить сторона відповідача.

Враховуючи вищенаведене, оскільки Відповідач подав до суду заяву про застосування позовної давності, а представником позивача не представлено суду доказів поважності пропуску такого, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ЛМКП «Львівтеплоенерго» в частині стягнення основної заборгованості слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Щодо позовної вимоги ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд з даного приводу зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Подібні правовідносини викладено у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2023цс15.

З огляду на те, що Відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання з оплати наданих йому житлово-комунальних послуг, у Позивача виникло право на отримання інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми.

В наявному в матеріалах справи розрахунку заборгованості відповідача, крім розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, міститься також і розрахунок інфляційних втрат та 3 відсотків річних за період з 01 жовтня 2015 року по 30 листопада 2019 року.

З долучених позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що за вищезазначений період інфляційні втрати становлять 5 141,83 грн., а 3 відсотки річних 1 635,02 грн.

Проводячи розрахунки інфляційних втрат та трьох відсотків річних, позивачем взято за основу та охоплено періоди, за які не підлягає стягненню сума основної заборгованості, відтак суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 5 141 грн. 53 коп. інфляційних втрат та 1 635 грн. 02 коп. 3% річних, оскільки відповідно до ст.266 ЦК України такі обчислено за період, що виходить за межі позовної давності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ЦПК України встановлено, що:

- відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

- у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

- статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

- відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Належність доказів - правова категорія, яка корелює докази із матеріалами, які підлягають встановленню, як для вирішення у всій справі, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів вивести легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну характеристику в справі. Правила допустимості доказів, встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтверджених доказах фактів у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть бути використані для досягнення законної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу , завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що матеріальні справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (постанова Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В рішенні ЄСПЛ «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

Також в рішенні «Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: «ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищестоящої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя».

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову сторони Позивача, з наведених вище мотивів та підстав.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Інші доводи та посилання сторін суд залишає поза увагою з огляду на відсутність їх значення для вирішення спору.

VI. Судові витрати:

Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то й підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 264, 265, 268, 274 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позову Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви залишити за позивачем - Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго».

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 11.11.2022 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», місцезнаходження: м.Львів, вул. Данила Апостола, 1, ;

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення суду набрало законної сили «____»______________2022 року

Суддя Юрій БІЛОУС