КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2022 року м. Київ

Справа №760/22238/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/12167/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національного університету «Києво-Могилянська академія» на рішення Солом`янський районний суд м. Києва ухваленого під головуванням судді Коробенка С.В., 10 серпня 2021 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом Національного університету «Києво-Могилянська академія» до ОСОБА_1 про відшкодування вартості навчання (стипендії) в аспірантурі,

В С Т А Н О В И В

В серпні 2019 року представник Національного університету «Києво-Могилянська академія» (далі НаУКМА) звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив зобов`язати відповідача відшкодувати вартість навчання в аспірантурі у розмірі 52115,28 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 01 листопада 2014 року відповідач відповідно до наказу НаУКМА №38-А від 14 жовтня 2014 року був зарахований за державним замовленням до аспірантури з відривом від виробництва за спеціальністю 23.00.02 «Політичні інститути та процеси». На підставі рішення кафедри політології факультету соціальних наук і соціальних технологій від 12 листопада 2014 року № 9 ухвалою Вченої ради НаУКМА від 25 грудня 2014 року затверджено відповідачу тему кандидатської дисертації та призначено професора, доктора історичних наук ОСОБА_2 науковим керівником.

Позивач зазначає, що вченою радою факультету соціальних наук і соціальних технологій (протокол №7 від 07 липня 2016 року) на підставі заяви відповідача від 01 липня 2016 року щодо перерви у навчанні за сімейними обставинами прийнято рішення про відрахування ОСОБА_1 - аспіранта 2-го року навчання кафедри політології.

Наказом НаУКМА від 19 липня 2016 року №26-А відповідно до п. 19 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року №309 відповідача було відраховано з аспірантури з 01 серпня 2016 року у зв`язку з складними сімейними обставинами та з цього часу припинено виплату стипендії.

Наказом НаУКМА від 25 липня 2017 року №24-А Відповідача було відраховано з 01 серпня 2017 року з аспірантури як такого, що порушив наданий термін переривання навчання і не поновився на навчання.

Позивач вказує, що його фінансування здійснюється за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, а тому витрати НаУКМА на виплату стипендії Відповідачу за листопад 2014 року - липень 2016 року в сумі 52115,28 гривень підлягають стягненню з ОСОБА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року позов Національного університету «Києво-Могилянська академія» до ОСОБА_1 про відшкодування вартості навчання (стипендії) в аспірантурі - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем заявлених позовних вимог. Судом встановлено, що угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного бюджету НаУКМА та ОСОБА_1 не укладали. Згідно Наказу НаУКМА № 26-А від 19 липня 2016 року ОСОБА_1 був відрахований з аспірантури у зв`язку з складними сімейними обставинами за власним бажанням з 01 серпня 2016 року. В той же час, Положенням № 309 не передбачено обов`язку відшкодувати вартість навчання у разі відрахування з аспірантури за власним бажанням. Враховуючи викладене, підстав для стягнення з ОСОБА_1 витрат на його навчання суд не вбачав.

Не погодився із вказаним судовим рішенням позивач - Національний університет «Києво-Могилянська академія», особою, уповноваженою на представництво університету подано апеляційну скаргу в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та за неповного з`ясування обставин справи. Представник вказує на те, що суд першої інстанції всупереч матеріалам та обставинам справи дійшов висновку, що відрахування за власним бажанням не є підставою для відшкодування відповідачем отриманої стипендії. Судом не враховано матеріали справи та вимоги індивідуального плану підготовки аспіранта, що підписаний відповідачем, науковим керівником та затверджений на засіданні кафедри 12 листопада 2014 року, протокол №9, яким, зокрема, узгоджено «Робочий план першого року підготовки», «Загальний план роботи», згідно з якими відповідач зобов`язався скласти три кандидатські іспити: у 2015 році з англійської мови та філософії, у 2017 зі спеціальності, але їх не складав. Крім того, відповідачем не підготовлено дисертацію і не подано її на розгляд кафедри, що також є фактичним невиконанням індивідуального навчального плану.

Також вказує на те, що судом невірно застосовано норми матеріального права щодо вимог навчання аспіранта. Так, п. 16 Положення № 309 передбачено, що аспіранти зобов`язані, зокрема, виконувати індивідуальний план роботи над дисертацією. Індивідуальний план роботи аспіранта передбачає складання кандидатських іспитів із спеціальності, іноземної мови та філософії, а у разі необхідності - додаткового іспиту; у встановлений термін захистити дисертацію або подати її спеціалізованій вчені раді. Однак, відповідачем встановлені вимоги не виконано, а тому отримана стипендія підлягає поверненню.

Представник зазначає про те, що відсутність укладеної угоди на навчання в аспірантурі не звільняє відповідача від зобов`язання виконати індивідуальний навчальний план та відшкодувати кошти після відрахування. Зазначає, що стипендія аспіранта є складовою вартості навчання, а тому підлягає поверненню як частина витрат державного бюджету на навчання, у тому числі незалежно від вимог закладу вищої освіти про відшкодування інших витрат (оплата праці викладачів, комунальних послуг тощо).

Враховуючи викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути з відповідача на користь НаУКМА витрати на сплату судових зборів у розмірі 1921,00 грн та 2886,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує доводи наведені позивачем в апеляційній скарзі, вказує на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

По суті спірних правовідносин апеляційним судом встановлено, що наказом від 14 жовтня 2014 року № 38-а Національний університет «Києво-Могилянська академія» зарахував ОСОБА_1 до аспірантури НаУКМА для підготовки за державним замовленням вступників згідно зі списком з 01 листопада 2014 року, за спеціальністю 23.00.02 «політичні інститути та процеси» /а.с.20/.

Встановлено, що угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного бюджету НаУКМА та ОСОБА_1 не укладали.

Наказами від 12 листопада 2014 року, від 17 жовтня 2015 року, від 17 грудня 2015 року, від 10 травня 2016 року позивачем відповідачу призначалась стипендія /а.с.21-28/.

Ухвалою Вченої ради НаУКМА від 25 грудня 2014 року було затверджено тему дисертаційного дослідження відповідача та індивідуальний план підготовки /а.с.28-33/.

З наказу НаУКМА № 21-А від 09 червня 2016 року вбачається, що відповідача не було допущено до складання кандидатського іспиту з філософії /а.с.37-38/.

01 липня 2016 року відповідач звернувся до позивача із заявою про переривання навчання за власним бажанням, у зв`язку з сімейними обставинами /а.с.35/

Згідно Витягу з протоколу №7 від 07 липня 2016 року Вченої ради факультету соціальних наук та соціальних технологій НаУКМА дозволено відрахування аспіранта другого року навчання кафедри політології ОСОБА_1 /а.с.36/.

Наказом №26-А від 19 липня 2016 року Національний університет «Києво-Могилянська академія» відрахував з аспірантури НаУКМА ОСОБА_1 , аспіранта кафедри політології з правом поновлення у зв`язку з складними сімейними обставинами з 01 серпня 2016 року /а.с.39/.

Наказом №24-А від 25 липня 2017 року, ОСОБА_1 було відраховано з аспірантури денної форми навчання як такого, що не поновився на навчання.

Обґрунтовуючи поданий позов та апеляційну скаргу, НаУКМА, посилаючись на п. 16, п. 19, п. 22 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 309, ст. 71 Закону України «Про вищу освіту», ст. ст. 22, 218, 526, 1166 ЦК України, зазначило, що ОСОБА_1 повинен відшкодувати майнову шкоду у розмірі збитків, спричинених НаУКМА у вигляді витрат за весь період навчання відповідача як аспіранта, який навчався за державним замовленням з відривом від виробництва.

В силу ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Положеннями ст.218 ЦК України визначені правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину.

Так, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Стаття 526 ЦК України визначає загальні умови виконання зобов'язання. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

В порядку ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з положеннями ч. 3,7,8 ст. 71 Закону України «Про вищу освіту» розміри бюджетних призначень на підготовку фахівців з вищою освітою, а також на підготовку наукових і науково-педагогічних кадрів встановлюються у Державному бюджеті України на відповідний рік.

До фінансового плану (кошторису) закладу вищої освіти обов`язково включаються витрати, пов`язані з розвитком матеріально-технічної і лабораторної бази, із забезпеченням ліцензованими програмними продуктами для провадження освітньої і наукової діяльності, а також з проходженням виробничих і переддипломних практик здобувачами вищої освіти.

Кошти, отримані закладом вищої освіти як плата за навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації кадрів або за надання освітніх послуг, не можуть бути вилучені в дохід державного або місцевих бюджетів.

На час виникнення спірних правовідносин, вони регулювались Положенням про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 1999 року № 309, яке втратило чинність 01 січня 2019 року .

Пунктом 17 цього Положення визначено, взаємозобов`язання аспіранта або докторанта, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, та вищого навчального закладу, наукової установи визначаються в типовій угоді (додаток 1), якою передбачається своєчасне закінчення роботи над дисертацією, працевлаштування після закінчення аспірантури або докторантури, забезпечення відповідних умов праці, надання впорядкованого житла тощо, та відповідальність сторін у разі невиконання умов типової угоди.

Згідно з п. 19 цього Положення до терміну навчання в аспірантурі або перебування в докторантурі не включається період хвороби (тривалістю понад один місяць), знаходження у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також відсутність з інших поважних причин, передбачених законодавством України. Вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи оцінює обставини, що виключили можливість працювати над дисертацією, і визначає термін, на який продовжується навчання в аспірантурі або докторантурі (як правило, не більше одного року).

Відповідно до п.22 цього Положення аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення.

Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи.

Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України.

З наведених обставин справи вбачається, що відповідач був зарахований наказом позивача від 14 жовтня 2014 року до аспірантури для підготовки за державним замовленням вступників. Встановлено, що угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного бюджету НаУКМА та ОСОБА_1 не укладали, як то передбачено п.17 Положення.

Згідно з наказом № 26-А від 19 липня 2016 року позивач відрахував з аспірантури відповідача у зв`язку з складними сімейними обставинами.

Разом з тим, виходячи з п.22 Положення обов`язок по відшкодуванню вартості навчання у аспіранта виникає, якщо він був відрахований з аспірантури за державним замовленням через причини: за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення.

Враховуючи, що такі причини в ході розгляду справи не встановлені, а також те, що відрахування здійснено у зв`язку з сімейними обставинами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на його навчання, а саме виплаченої йому стипендії.

Апеляційний суд також не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сум, в порядку відшкодування шкоди. За відсутності доведення наявності шкоди, протиправності і винності дій відповідача, та причинного зв`язку між діями відповідача і наявною шкодою відсутні правові підстави для здійснення відшкодування шкоди.

З огляду на наведене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що понесені сторонами витрати на цій стадії розгляду справи компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Національного університету «Києво-Могилянська академія» - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук