РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року

м. Рівне

Справа № 564/328/22

Провадження № 22-ц/4815/1279/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С. О.,

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Мороз А.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 серпня 2022 року, ухваленого у складі судді олійника П.В., дата складання повного тексту рішення 24.08.2022 року, у справі № 564/328/22

в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що згідно рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 28.07.2011 р, скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №045521, виданий на ім`я ОСОБА_3 , площею 0,0812 га за адресою: АДРЕСА_1 та скасовано його державну реєстрацію. Зобов`язано ОСОБА_3 відновити межу, яка проходила між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 в тій конфігурації, яка існувала станом на 20.08.1964 року.

ОСОБА_3 18.06.2013 року уклав зі своїм сином - відповідачем ОСОБА_2 договір дарування за №1267, за яким останній набув право власності на спірну земельну ділянку площею 0,0812 га з кадастровим номером :02:004:0138, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , і право власності за новим власником зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вказує, що через відсутність відновлення конфігурації меж між її земельною ділянкою по АДРЕСА_3 та суміжної земельної ділянки відповідача по АДРЕСА_1 , по причині переоформлення права власності на спірну земельну ділянку на відповідача на підставі визнаного судом недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку вона позбавлена можливості завершити оформлення у приватну власність земельної ділянки площею 0,0438 га по АДРЕСА_3 , переданої їй згідно рішення Костопільської міської ради №254 від 29.12.2003 p.

Вважає, що оскільки дарувальник на момент вчинення правочину не був власником спірної земельної ділянки зазначений договір дарування є недійсним.

Просила суд про задоволення позову.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 22 серпня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації земельної ділянки - задоволено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 18.06.2013 року площею 0,0812 га, кадастровий номер :02:004:0138, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 18.06.2013 року приватним нотаріусом Костопільського нотаріального округу Дідовець А.Г. і зареєстрований за № 1267.

Скасувано запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у реєстрі прав власності на нерухоме майно № 1340661 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0812 га, кадастровий номер :02:004:0138, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , про що приватним нотаріусом Костопільського нотаріального округу Дідовець А.Г. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 3243472 від 18.06.2013 року.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов неправильного висновку про те його батько ОСОБА_3 на дату укладення правочину не був власником земельної ділянки, оскільки рішення суду від 28.07.2011 не було подано на виконання, а тому право власності не було скасовано. Крім того, позивач обрала неправильний спосіб захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Встановлено, що сторони є суміжними землекористувачами.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 28.07.2011 року по справі №2-78/11 за позовом ОСОБА_1 до Костопільської міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення міської ради, скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №045521, виданий на ім`я ОСОБА_3 , площею 0,0812 га за адресою: АДРЕСА_1 та скасовано його державну реєстрацію. Зобов`язано ОСОБА_3 відновити межу, яка проходила між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 в тій конфігурації, яка існувала станом на 20.08.1964 року. Дане судове рішення набрало законної сили 08.08.2011 року.

Згідно договору дарування від 18.06.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Дідовець А.Г. за №1267 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0812 га з кадастровим номером :02:004:0138, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Вказаною нормою права визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (частина третя статті 215, 216 ЦК України).

Під час вирішення позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до статті 328 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 182 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, предметом спору є визнання недійсним укладеного між сторонами договору дарування з огляду те, що на момент вчинення вказаного правочину дарувальник ОСОБА_3 не був власником нерухомості, а тому не мав право нею розпоряджатись.

Встановивши, що ОСОБА_3 , втратив право власності на земельну ділянку з 08.08.2011 року на підставі рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 28.07.2011, яким було скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №045521, суд дійшов правильного висновку, що дарувальник не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності при укладенні правочину, оскільки фактично не вважався власником земельної ділянки, яка ним була відчужена.

Таким чином, таке право власності на день укладення договору дарування вже не могло у нього виникнути та відповідно перейти до ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту, є помилковими, з огляду на те, що наявність оспорюваного у цій справі договору перешкоджає їй завершити приватизацію земельної ділянки та зареєструвати право власності на неї.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене відповідно до ч.13 ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення .

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 серпня 2022 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2022 року.

Головуючий : Гордійчук С. О.

Судді : Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.