ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 676/4452/20

Провадження № 22-ц/4820/750/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Гриньова А.М.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №676/4452/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2022 року (суддя Семенюк В.В., повне судове рішення складено 28 січня 2022 року) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) вказувало, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Заяву №б/н від 27.02.2007 та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому було збільшено до 10000 грн. Позивач зазначав, що ним виконанні взяті на себе зобов`язання за Договором, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим станом на 30.06.2020 виникла заборгованість у розмірі 189422,99 грн, з яких: 21512,11 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7731,44 грн - заборгованість по відсоткам, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 160179,44 грн - нарахована пеня.

Оскільки кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому позивач, враховуючи заяву про зменшення позовних вимог, просив суд стягнути із ОСОБА_1 кредитну заборгованість у розмірі 27706,28 грн: 19974,84 грн - заборгованість за тілом кредиту, 7731,44 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27.02.2007 за тілом кредиту в розмірі 19 974,84 грн станом на 21.11.2021. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1515,50 грн судового збору.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, в частині відмови у стягненні заборгованості, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт зазначає, що умови кредитування щодо сплати процентів належним чином погоджені із ОСОБА_1 , проте суд першої інстанції не дослідив докази та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволені позовних вимог щодо стягнення заборгованості по відсотках, що нараховані на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Як зазначає апелянт, в Заяві, підписаній відповідачем, зазначено: тип кредитного ліміту - фінансовий, кредитна картка «Універсальна»; валюта карти - гривня; базова процентна ставка - 4% на місяць, тобто відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування щодо сплати процентів.

Банк вказує, що ОСОБА_1 після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався нею, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи і ці дії свідчать про укладення між сторонами кредитного договору. Крім цього, відповідач звертався до Банку з метою перевипуску карти, отримував перевипущені картки з новими номерами та продовженим строком дії, якими продовжив користуватися. У виписці по руху коштів прослідковується, що ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання ним коштів і часткове погашення відповідачем заборгованість за договором.

Апелянт вважає, що при вирішенні справи суд не звернув уваги на те, що в справі № 342/180/17 та в цій справі різні обставини, зокрема, висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 ґрунтуються на можливості Банку надати будь-яку редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, на спростуванні Позичальником факту ознайомлення його з умовами кредитування, а також на відсутності доказів повідомлення Відповідача про умови кредитування. Тоді як в матеріалах цієї справи наявні Умови та Правила надання банківських послуг, копія наказу Банку щодо затвердження Умов та Правил надання банківських послуг у редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви, виписка по рахунку, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача, довідка про видані відповідачу кредитні картки.

Крім того, Банк посилається на висновки Верховного Суду, що викладені у постановах від 11 вересня 2019 року по справі №642/5533/15-ц, від 19 вересня 2019 року у справі №127/7543/17, від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18.

Враховуючи вищезазначене, АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити; в іншій частині рішення залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 погоджується із висновками суду першої інстанції та просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідач зазначає, що посилання позивача, на те, що він ознайомлений з умовами договору не відповідає дійсності, оскільки такі умови, узгоджені якими вважає Банк, не були надані відповідачу при укладені кредитного договору. Відповідач також вказує на те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг він розумів та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент підписання Заяви взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Відповідач зазначає, що посилання Банку на те, що він сплачував відсотки зі своєї картки не відповідає дійсності, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» самостійно списувало ці кошти, про що йому було невідомо, а тому ОСОБА_1 не міг знати про те, що за вказаним кредитним договором мають сплачуватися відсотки.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

І відповідно до положень ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення судового рішення, постановленого за відсутністю учасників справи є дата складення повного судового рішення 06 квітня 2022 року.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 27.02.2007 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») і між сторонами було укладено кредитний договір, що підтверджується Заявою позичальника №HMXRRX11290210, за яким Банк надав позивальнику строковий кредит у сумі 483,60 грн на строк 6 місяців строк з 27.02.2007 по 27.08.2007 включно з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 6,53 грн та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 80,60 грн в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначеній Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам строки.

Також, ОСОБА_1 погодився із тим, що ознайомився та погодився із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані йому у письмовій формі. Своїм підписом він підтвердив факт про надану йому повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку та згоден, що ця Заява разом із запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Тарифами складає між ним та Банком кредитно - заставний договір. Сторонами узгоджено на наступні умови: ОСОБА_1 отримує кредитку «Універсальна» «30 днів пільгового періоду», базова процентна ставка за кредитом становить 3% на місяць на залишок заборгованості (а.с.32).

Як слідує із довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу надавалися наступні картки: НОМЕР_1 дата відкриття 27.02.2007, термін дії 01/09; НОМЕР_2 дата відкриття 09.06.2008, термін дії 02/10; НОМЕР_3 дата відкриття 19.06.2008, термін дії 04/10; НОМЕР_4 дата відкриття 06.12.2010, термін дії 09/14; НОМЕР_5 дата відкриття 21.01.2011, термін дії 10/14; НОМЕР_6 дата відкриття 15.08.2011, термін дії 06/15; НОМЕР_7 дата відкриття 21.03.2016, термін дії 10/17; НОМЕР_8 дата відкриття 18.12.2013, термін дії 12/17; НОМЕР_9 дата відкриття 23.04.2016, термін дії 04/20; НОМЕР_9 дата відкриття 25.07.2016, термін дії 04/20 (а.с.31).

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , останньому було встановлено кредитний ліміт 27.02.2007; 20.03.2007 - збільшено до 500 грн; 16.04.2007 - зменшено до 500 грн; 17.04.2007 - зменшено до 500 грн; 18.04.2007 - зменшено до 500 грн; 26.09.2007 - збільшено до 800 грн; 08.04.2008 - збільшено до 5000 грн; 23.12.2008 - зменшено до 4000 грн; 26.12.2008 - зменшено до 4000 грн; 31.01.2009 - зменшено до 500 грн; 12.02.2009 - збільшено до 2000 грн; 28.02.2009 - зменшено до 500 грн; 01.03.2009 - зменшено до 500 грн; 31.12.2009 - збільшено до 1400 грн; 15.09.2010 - збільшено до 3000 грн; 22.12.2010 - збільшено до 3600 грн; 20.01.2011 - збільшено до 4200 грн; 21.04.2011 - збільшено до 5000 грн; 23.05.2011 - збільшено до 6000 грн; 24.05.2011 - зменшено до 6000 грн; 08.09.2011 - збільшено до 8000 грн; 13.07.2016 - збільшено до 10000 грн; 26.07.2018 - зменшено до 0,00 грн (а.с. 30).

З виписки по особовому рахунку вбачається, що ОСОБА_1 отримував кредитні кошти та користувався ними, періодично погашаючи заборгованість (а.с. 20-29).

Звертаючись до суду та уточнивши позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідач користувався картковим рахунком, використовував кредитні кошти і цим самим прийняв пропозицію Банку та уклав кредитний договір, що узгоджується із ст. 634 ЦК України. У зв`язку із порушеннями ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором щодо не погашення кредитної заборгованості, у Банку виникло право вимоги до останнього щодо повернення всієї суми кредиту, яка станом на 21.11.2021 становила 27706,28 грн, з яких: 19974,84 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7731,44 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в розмірі 19974,84 грн, суд першої інстанції виходив із доведеності факту отримання позичальником кредитних коштів та неналежного виконання останнім своїх кредитних зобов`язань.

В цій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається, оскільки учасниками справи не оскаржується.

Відмовляючи у стягненні з ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх стягнення.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права і ці висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Відповідно до ч 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта підприємницької діяльності; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як слідує із позову Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредитної заборгованості, просив стягнути із відповідача крім заборгованості за кредитом і заборгованість по відсоткам, нарахованим на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. І Банк, обґрунтовуючи своє право такої вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором №б/н від 27.02.2007, посилався на копію Заяви позичальника, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та наказ «Про внесення змін в договірну базу по платіжним картам, договірну базу по споживчому кредитуванню і в депозитні договори (в частині погашення заборгованості за рахунок депозитів) №906 С-169 від 23.08.2006, як невід`ємні частини договору №б/н від 27.02.2007, що укладений між сторонами.

Встановлено, що Зава позичальника № №HMXRRX11290210 від 27.02.2007, що підписана сторонами не містить умов про зобов`язання позичальника з 181 -го дня з моменту порушення ним зобов`язання з погашення кредиту сплатити проценти від суми неповернутого в строк кредиту відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 86,4%. Не містять таких умов і Умови та Правила надання банківських послуг та наказ «Про внесення змін в договірну базу по платіжним картам, договірну базу по споживчому кредитуванню і в депозитні договори (в частині погашення заборгованості за рахунок депозитів) №906 С-169 від 23.08.2006, що додані позивачем до позовної заяви та Банком в порушення вимог ч. 1 с. 81 ЦПК України не надано доказів прийняття таких умов відповідачем з 01.03.2019, на що посилається позивач у позовній заяві.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Заяві від 27.02.2007 домовленості сторін про зобов`язання позичальника з 181 -го дня з моменту порушення ним зобов`язання з погашення кредиту сплатити проценти від суми неповернутого в строк кредиту відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 86,4%, надані банком Умов та Правил надання банківських послуг та наказ «Про внесення змін в договірну базу по платіжним картам, договірну базу по споживчому кредитуванню і в депозитні договори ( в частині погашення заборгованості за рахунок депозитів) №906 С-169 від 23.08.2006 не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, Умови та Правила надання банківських послуг з врахуванням наказу №906 С-169 від 23.08.2006, що містяться в матеріалах цієї справи, не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_1 27 лютого 2007 року шляхом підписання Заяви.

Отже відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків, що підлягають нарахуванню на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження 14-131цс19, які в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Враховуючи зазначену норму матеріального права та оскільки строк виконання зобов`язань за кредитним договором №б/н від 27.02.2007 на час подання позову в серпні 2020 року ще не настав, а Банк фактично достроково звернувся до відповідача з вимогою повернути отримані за договором кошти, то в розумінні норм цивільного законодавства відсутні підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України при вирішенні цього спору.

А тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність законних підстав для стягнення із відповідача заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

З огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги щодо помилкових висновків суду першої інстанції про неузгодження між сторонами умов кредитного договору щодо стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України є в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України недоведеними. А доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Посилання апелянта на те, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано узгодження сторонами кредитного договору типу кредитного ліміту, валюту карти і узгоджену базову процентну ставку в розмірі 4% на місяць не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Так, як слідує із Заяви позичальника ОСОБА_1 №HMXRRX11290210 від 27.02.2007 (а.с.32) сторонами узгоджено тип кредитного ліміту - фінансовий, кредитна картка «Універсальна « «30 днів пільгового періоду», валюту карти - гривня і базову процентну ставку - саме 3 % на місяць на залишок заборгованості. Проте Банком не заявлялися позовні вимоги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по поточним та простроченим відсоткам і, крім того, в позовній заяві та розрахунках заборгованості за договором №б/н від 27.02.2007 зазначено, що станом на 21.11.2021 заборгованість за нарахованими та простроченими відсотками - 0,00 грн. (а.с. 4-6, 19). І узгодження між сторонами розміру базової місячної процентної ставки не є підставою для стягнення саме заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду, що викладені в постановах від 29.07.2020 у справі №753/10779/16-ц, від 12.02.2020 у справі №136/840/17, від 22.07.2020 у справі №189/2109/18 колегія суддів відхиляє, оскільки обставини у цих справах не є подібними, оскільки у вказаних справах було встановлено, що сторонами було підписано довідку про умови кредитування, а також в деяких справах, в самій заяві позичальника сторони узгодили базову процентну ставку по кредитному ліміту на момент підписання договору, що є відмінним від обставин, встановлених судом у цій справі, де позичальником і Банком у Заяві від 27.02.2007 не узгоджено підстави сплати на користь Банку відсотків від суми неповернутого в строк кредиту відповідно до ст. 625 ЦК України.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не може бути взята до уваги позиція Великої Палати Верховного Суду, що висловлена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 є безпідставними, адже правовідносини у зазначеній та цій справі є подібними, оскільки в обох випадках предметом спору є стягнення кредитної заборгованості і визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну частину договору.

Також, посилання апелянта на правові позиції Верховного Суду, що викладені в постановах від 08.07.2019 у справі №923/760/18, від 11.09.2019 у справі №642/5533/15-ц, від 19.09.2019 у справі №127/7543/17, від 23.12.2019 у справі №375/250/18 є безпідставними, адже Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, §61).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, §36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, тому суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин вірно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17.

Таким чином, судова колегія вважає, що вирішуючи спір на підставі наданих позивачем доказів, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 06 квітня 2022 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай