Справа № 367/4959/22
Провадження №2-о/367/449/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

07 грудня 2022 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Горбачової Ю.В.,

при секретарі Мирці Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Ірпінський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України,

ВСТАНОВИВ:

Заявниця звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті її чоловіка, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Серов Свердловської області Росії, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Маріуполі Донецької області.

Заявник ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується доводкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 16.08.2022 року № 3251-.

Заявниця вказує, що її чоловік ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Маріуполі Донецької області в результаті ракетного обстрілу.

У довідці про причину смерті № 372 від 21.07.2022 року зазначена причина смерті ОСОБА_2 - поєднана травма тіла з множинними переламами кісток скелета.

Згідно свідоцтва про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_3 Каменських ОСОБА_3 помер у віці 70 років ІНФОРМАЦІЯ_4 в місті Маріуполь, Іллічівського району Донецької області.

Проте, як зазначає заявниця, зазначені вище документи, видані органами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, та не є підставою для реєстрації смерті ОСОБА_2 органом державної реєстрації актів цивільного стану за правилами ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Отримати документи, що підтверджують факт смерті за зразками законодавства України, здійснити реєстрацію факту смерті та отримати відповідне свідоцтво про смерть не є можливим.

У зв`язку з тим, що іншого порядку встановити факт смерті чоловіка не має можливості, заявниця звернулася до суду.

У судове засідання заявниця не з`явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, заяву підтримує та просить її задовольнити.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного процесуального кодексу України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 317 Цивільного процесуального кодексу України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який народився в м. Серов Свердловської області Росії, є чоловіком заявниці ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Маріуполі Донецької області помер, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, на підтвердження чого заявницею надані копії лікарського свідоцтва про смерть № 372 від 21.07.2022 року, яке видане Республіканським бюро судово-медичної експертизи ДНР та копію довідки про причини смерті № 372 від 21.07.2022 року, а також копія свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 06.09.2022 року ОСОБА_2 , видане міським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом № 2102-IX від 24.02.2022 в Україні введено військовий стан, який продовжений і діє на час розгляду даної справи.

Станом на 13 березня 2022 року Маріупольська міська територіальна громада включена до Переліку територіальних громад, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 квітня 2022 року за № 453/37789, у зв`язку з чим на вказаній території органи державної влади та органи місцевого самоврядування не здійснюють свою діяльність, що, у свою чергу, позбавляє можливості заявника отримати свідоцтво про смерть чоловіка та реалізувати пов`язані з цим права.

Таким чином документи, представлені заявницею на підтвердження факту смерті її чоловіка, видані закладами, які відповідно до законодавства України не є уповноваженими на вчинення таких дій.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у редакції, чинній на час розгляду справи, будь-який акт (рішення,документ),виданий органамита/або особами,передбаченими частиною другою цієї статті,є недійснимі не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) Європейський суд з прав людини обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому Європейський суд з прав людини констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, Європейський суд з прав людини у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

При цьому суд враховує, що ім`я, по-батькові, прізвище, рік та місце народження, місце проживання ОСОБА_2 , які зазначені у документах, виданих на його ім`я органами державної влади України, збігаються з відомостями, які зазначені в лікарському свідоцтві про смерть № 372 від 21.07.2022 року, довідці про причини смерті № 372 від 21.07.2022 року, а також свідоцтві про смерть № НОМЕР_2 від 06.09.2022 року ОСОБА_2 .

Таким чином, суд дійшов висновку, що факт смерті чоловіка заявниці знайшов своє підтвердження в судовому засіданні , а тому заява підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод тастаттею 8 Конституції Українигарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 317 Цивільного процесуального кодексу України справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 Цивільного процесуального кодексу України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Відповідно до ч. 5 ст. 317 Цивільного процесуального кодексу України копія судового рішення видається учасникам справи негайно після його ухвалення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Керуючись ст.ст. 315-319, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Серов Свердловської області Росія, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Маріуполь Донецької області у віці 70 років.

Копію рішення суду направити заінтересованій особі для відома та виконання.

Рішення суду про встановлення факту смерті підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Ю.В. Горбачова