Справа №484/3708/21 Головуючий суду першої інстанції Закревський В. І.
Провадження №22-ц/812/861/22 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2022 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є. В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Бєлоущенка А. Ж.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства «Калина» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Закревського В. І. в приміщенні суду в м. Первомайськ Миколаївської області, повний текст якого складено 04 серпня 2022 року, за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Калина» про визнання договорів недійсними та скасування рішення про державну реєстрацію прав,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника подав до суду вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

Позивач зазначав, що він з 2015 року є власником трьох земельних ділянок: із кадастровим номером :04:000:0188 площею 7,2704 га, із кадастровим номером :04:000:0193 площею 7,2702 га, із кадастровим номером :04:000:0187 площею 10,8055 га.

01 вересня 2016 року позивач передав вищевказані земельні ділянки строком до 01 вересня 2023 року в оренду приватному сільськогосподарському підприємству «Калина» (далі ПСП «Калина»).

ОСОБА_1 вказував, що відповідач сплачував йому орендну плату тричі: 03 вересня 2016 року в сумі 336 000 грн, 11 листопада 2016 року в сумі 84 000 грн, 15 листопада 2018 року в сумі 2000 грн.

Разом з тим, розмір орендної плати було розраховано без врахування інфляції. У зв`язку з чим, він звернувся до ПСП «Калина» щодо сплати заборгованості з орендної плати.

Позивач зазначав, що ПСП «Калина» погодилось на його вимоги за умови укладання договорів щодо продовження строків оренди земельних ділянок ще на 11 років.

ОСОБА_1 вказував, що вважав, що 07 червня 2019 року сторони уклали договори про продовження строків оренди землі, у зв`язку з чим він отримав від ПСП «Калина» орендну плату в сумі 120 000 грн.

Через деякий час після детального ознайомлення із змістом підписаних договорів позивач виявив, що ПСП «Калина» сплатило йому плату за землю не в повному обсязі, у зв`язку з чим він звернувся за правовою допомогою. Після її отримання він дізнався, що 07 червня 2019 року він уклав із ПСП «Калина» не договори оренди, а договори про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, які було зареєстровано у державному реєстрі речових прав.

ОСОБА_1 стверджував, що підписуючи 07 червня 2019 року договори з ПСП «Калина», він припустився помилки, оскільки вважав, що укладає саме договори продовження оренди, а не емфітевзису. Ця помилка через юридичну необізнаність має для нього істотне значення, оскільки за укладеними договорами він обмежується у праві розпорядження та користування своїми земельними ділянками.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив на підставі ст.229 ЦК України визнати недійсними договори від 07 червня 2019 року, які були укладені між ним та ПСП «Калина», про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Також позивач просив скасувати рішення державного реєстратора Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області від 26 липня 2019 року №47970067 щодо земельної ділянки із кадастровим номером :04:000:0188; №47969536 щодо земельної ділянки із кадастровим номером :04:000:0187; №47970824 щодо земельної ділянки із кадастровим номером :04:000:0193 про державну реєстрацію прав та обтяжень у зв`язку з правом користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 забезпечено шляхом заборони державному реєстратору, іншим уповноваженим законом особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження права користування земельними ділянками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області: кадастровий номер :04:000:0188, площа 7,2704 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 54; кадастровий номер :04:000:0193, площа 7,2702 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 54; кадастровий номер :04:000:0187, площею 10,8055 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 54. ПСП «Калина» та будь-яким іншим особам заборонено вчиняти дії щодо відчуження права користування вищезазначеними земельними ділянками.

ПСП «Калина» проти задоволення позову заперечувало, посилаючись на те, що спірні договори було укладено за взаємною згодою сторін, яким було роз`яснено зміст договорів та різницю між договорами оренди та емфітевзису.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсними договори про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) площею 7,2704 га, кадастровий номер :04:000:0188, площею 7,2702 га, кадастровий номер :04:000:0193, площею 10,8055 га, кадастровий номер :04:000:0187, що розташовані в межах території Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, які були укладені 07 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ПСП «Калина».

Скасовано рішення державного реєстратора Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області: №47970067 від 26 липня 2019 року про реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) площею 7,2704 га, кадастровий номер :04:000:0188, номер запису про інше речове право: 32570269; №47970824 від 26 липня 2019 року про реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) площею 7,2702 га, кадастровий номер :04:000:0193, номер запису про інше речове право: 32570653; №47969536 від 26 липня 2019 року про реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) площею 10,8055 га, кадастровий номер :04:000:0187, номер запису про інше речове право: 32569509.

З ПСП «Калина» на користь ОСОБА_1 стягнуто судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1816 грн. та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в сумі 454 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ПСП «Калина» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено того, що він дійсно помилявся щодо природи укладених ним договорів, оскільки наявні у матеріалах справи докази вказують на його обізнаність із змістом правочинів та правовими наслідками.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з нормами статті 407 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частини першої статті 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою та п`ятою статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві власності належать три земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва: площею 10,8055 га з кадастровим номером :04:000:0187; площею 7,2702 га з кадастровим номером :04:000:0193; площею 7,2704 га з кадастровим номером :04:000:0188, які розташовані на території Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

01 вересня 2016 року ОСОБА_1 передав в оренду ПСП «Калина» вищезазначені земельні ділянки строком на сім років до 01 вересня 2023 року. Рішення про державну реєстрацію права оренди було прийнято 23 жовтня 2016 року.

На виконання своїх зобов`язань за договорами оренди землі ПСП "Калина" сплатило ОСОБА_1 орендну плату за користування земельними ділянками у сумі 422 000,00 грн.

З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 06 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ПСП «Калина» було укладено договори про дострокове розірвання вищезазначених правочинів щодо оренди землі, які пройшли державну реєстрацію 26 липня 2019 року.

07 червня 2019 року ОСОБА_1 та ПСП «Калина» уклали договори про право користування належними позивачу земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) строком на 11 років. Сторонами договору власноручно був підписаний кожний аркуш договору. Підписанням договору сторони запевнили один одного, що бажають реального настання правових наслідків договору і, що не помиляються щодо обставин договору.

07 та 08 червня 2019 року ОСОБА_1 отримав за договорами емфітевзису 120 000 грн плати за користування ділянками та натуроплату на суму 22 900 грн. У всіх платіжних документах зазначено, що це оплата саме за договором емфітевзису, а не за договором оренди.

Рішення про державну реєстрацію вказаного права були прийняті 26 липня 2019 року державним реєстратором Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області Калашнік О. Ю.

Звертаючись до суду із позовом, позивач вказував на те, що через деякий час після укладання договорів він перечитав їх зміст і побачив, що йому не доплатили плату за користування земельними ділянками, що стало підставою для його звернення у 2021 році за правничою допомогою. Підставою для визнання договорів емфітевзису недійсними він зазначив вчинення їх під впливом помилки (стаття 229 ЦК України).

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши викладене, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки він не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів емфітевзису він помилявся стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання цих договорів недійсними, оскільки, укладаючи договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Зміна свого рішення або ставлення до його наслідків у результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення правочинів, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів він мав намір укласти якісь інші договори, то відсутні підстави для визнання договорів емфітевзису недійсними за статтею 229 ЦК України.

За встановлених фактичних обставин справи апеляційний суд дійшов висновку, що позивач змінив наміри щодо передачі у користування земельних ділянок для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) після укладення договорів та виконання їх умов протягом двох років, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час їх укладення.

Викладені позивачем обставини свідчать про його не згоду з отриманою сумою плати за користування земельними ділянками, що може слугувати підставою для його звернення з вимогами до відповідача про належну суму оплати за укладеними договорами.

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Оскільки судове рішення суду першої інстанції скасоване, то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України позивач повинен відшкодувати відповідачу судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 4086 грн.

Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, то виходячи з вищевикладеної норми, захід забезпечення позову, застосований Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області в ухвалі від 21 вересня 2021 року, підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Калина» задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову до Приватного сільськогосподарського підприємства «Калина» про визнання договорів недійсними та скасування рішення про державну реєстрацію прав.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області в ухвалі від 21 вересня 2021 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного сільськогосподарського підприємства «Калина» судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 4086 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2022 року.