РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2022 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

11 червня 2021 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить: визнати відповідача батьком дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; Рівненському міськрайонному відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) внести зміни в актовий запис №618 від 16 березня 2021 року про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 , виданого 17 березня 2021 року, відповідно до рішення суду, де у графі «батько» замість ОСОБА_6 , громадянин України, вказати батьком дитини - ОСОБА_2 , громадянин України; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів доходів, але не менше як 50 % прожиткового мінімуму доходів на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дитини.

Позовні вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем не перебували в зареєстрованому шлюбі, однак в період часу з лютого 2020 року по серпень 2020 року перебували у близьких стосунках, проводили час, а згодом в них були відносини як між жінкою та чоловіком інтимного характеру. Про їх відносини знали її батьки і їхнє спільне оточення. Вона вважала, що ці відносини є серйозними, на момент коли вони зустрічалися ні вона, ні відповідач не перебували в будь-якому зареєстрованому шлюбі. В липні 2020 року вона дізналася, що вагітна, про що повідомила відповідача. Таку звістку відповідач сприйняв стримано, а їхні відносини фактично припинилися, відповідач почав її уникати.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 . Перед пологами вона передзвонила до відповідача та запитала чи він буде визнавати дитину, записувати себе батьком і надавати матеріальну допомогу на нього. Відповідач не бажав подати відповідну заяву про зазначення себе батьком дитини, а вона відповідно в графі батько вказала ОСОБА_6 , тобто з її слів, у відповідності до ч.1 ст.135 СК України, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень здійснений за її прізвищем та громадянством, а ім`я та по батькові дитини записані за її вказівкою.

Разом з тим, відповідач є біологічним батьком дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На сьогодні він добровільно здійснити (визнати) батьківство не бажає, відтак вона вимушена звернутися із цим позовом до суду.

Крім того, вона перебуває в декретній відпустці по догляду за сином, її доходи складають допомогу при народженні дитини в розмірі 860 грн. в місяць, також вона перебуває на обліку у Рівненському міському центрі зайнятості з 26 травня 2021 року, виплати їй ніякі не здійснюються. Її доходів не достатньо для забезпечення повноцінного та необхідного рівня життя сина і вона вимушена звертатись за допомогою до своїх батьків. При цьому, оскільки відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, ніяких витрат на сина не несе, додатково нічим не допомагає, добровільно вирішити з ним вказані питання не можливо, вона просить стягнути з нього аліменти в розмірі 1/4 частки від всіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дитини. Вказує, що відповідач працездатний, працює лікарем нейрохірургом в Рівненській центральній міській лікарні, має стабільні доходи, а відтак і має можливість виконувати свій обов`язок по утриманню сина.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримала, просила його задовольнити з підстав у ньому вказаних.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні вказав, що позовні вимоги відносно визнання батьківства і внесення змін в актовий запис він залишає на розсуд суду, а позовні вимоги в частині стягнення аліментів визнаються відповідачем частково, оскільки судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 11 серпня 2017 року з відповідача вже стягнуті аліменти на утримання дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 31 липня 2017 року і до досягнення дочкою повноліття. І так як на двох дітей мають бути стягнуті аліменти в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, то він погоджується сплачувати 16,5 % з усіх видів заробітку (доходу), що є половиною від 1/3. Щодо судових витрат представник відповідача зазначив, що витрати на правничу допомогу слід стягнути тільки якщо вони підтверджені відповідними документами.

Відповідач в судовому засіданні вказав, що він працевлаштований, працює на посаді лікаря-нейрохірурга в КНП «Центральна міська лікарня» Рівненської міської ради, орієнтовно щомісяця отримує заробітну плату в розмірі 14-15 тисяч гривень.

11 жовтня 2021 року позивачем подано до суду клопотання про призначення експертизи, яке ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 жовтня 2021 року задоволено.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Як слідує з свідоцтва про народження, виданого Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 17 березня 2021 року, серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5 , його батьками вказані ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Згідно висновку експерта від 04 лютого 2022 року №СЕ-19/103-21/9881-БД за результатами судової біологічної експертизи ОСОБА_2 може бути біологічним батьком малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ймовірність даної події складає 99, 99999998%.

Згідно ст. 7 Конвенції про права дитини дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Положеннями частин першої, восьмої та дев`ятої статті 7 СК України передбачено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду .

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, визнання батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

При цьому, підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути лише висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

Враховуючи висновок експерта від 04 лютого 2022 року №СЕ-19/103-21/9881-БД за результатами судової біологічної експертизи про те, що ОСОБА_2 може бути біологічним батьком малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ймовірність даної події складає 99, 99999998%, даний висновок є чітким, зрозумілим та не викликає сумнівів щодо його правильності, враховуючи відсутність зі сторони відповідача жодних переконливих доказів на спростування доводів позивача та наданого нею доказу, суд доходить висновку про доведеність факту батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і вважає за необхідне визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до статті 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Оскільки відповідач визнається батьком дитини, то до актового запису про народження дитини слід внести відповідні зміни, зазначивши про нього відомості як про батька дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають значення.

Відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивача, суд враховує позицію позивача щодо способу стягнення аліментів, враховує відсутність будь-яких відомостей про наявність у відповідача захворювань, враховує, що відповідач працює на посаді лікаря-нейрохірурга в КНП «Центральна міська лікарня» Рівненської міської ради, орієнтовно щомісяця отримує заробітну плату в розмірі 14-15 тисяч гривень, враховує наявність на його утриманні ще однієї неповнолітньої дитини, на яку згідно з судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 11 серпня 2017 року в справі №569/11760/17 стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця.

Тому зважаючи на обставини, які викладені вище, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст.141 СК України), суд доходить висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Доводи представника відповідача ОСОБА_3 про те, що на двох дітей мають бути стягнуті аліменти в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, тому слід стягнути аліменти в розмірі 16,5 % з усіх видів заробітку (доходу), на увагу не заслуговують, оскільки визначений позивачем розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що відповідач має на утриманні ще одну дитину, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та суперечитиме її інтересам. Діти, народжені від різних матерів, мають абсолютно рівні права на матеріальну допомогу. Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

Аліменти на утримання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначені судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 11 серпня 2017 року в справі №569/11760/17 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця. Аналогічний розмір аліментів визначений судом і на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . І загалом він складає половину від заробітку відповідача. Відповідач вказував, що він орієнтовано отримує заробітну плату в сумі 14-15 тисяч гривень щомісячно, а тому він має можливість сплачувати аліменти в розмірі визначеному судом.

При цьому обмеження щодо стягнення аліментів на двох дітей в розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів застосовуються у разі звернення до суду саме у порядку наказного провадження, а тому наявність іншого судового рішення про стягнення з відповідача 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу ) на іншу його дитину не зумовлює обов`язку суду визначити аліменти на іншу дитину в розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) чи 16,5 %, як стверджує представник відповідача. Інше розуміння наведених положень закону призвело би до законодавчого обмеження максимального розміру стягуваних аліментів у позовному провадженні, однак чинне законодавство не містить обмежень щодо стягнення на двох дітей половини заробітку (доходу).

Судом враховано, що згідно із частиною третьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Тож загальна частка доходів, що підлягає стягненню із відповідача на утримання його дітей, не суперечить чинному законодавству.

Враховуючи наведені обставини, суд доходить висновку про задоволення позову повністю.

При цьому на підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову, тобто з 11 червня 2021 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Оскільки з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання дитини, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, за період з 11 червня 2021 року по 10 липня 2021 року.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне.

Згідно частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судовий збір за позовну вимогу про визнання батьківства слід покласти на відповідача, відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

Разом з тим, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу та пов`язані з проведенням експертизи суд враховує, що відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Положення статті 137 ЦПК України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до пункту 1.1 Договору про надання правової допомоги від 08 червня 2021 року, укладеного між адвокатом Коханою О.О. та Черкас Т.С., який долучений до позовної заяви, за цим договором адвокат зобов`язується здійснити представництво та надати інші види правової допомоги клієнту, що вказані в цьому договорі на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього Договору. Безпосередній зміст правової допомоги адвоката за цим договором полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків, підготовки позову до суду про встановлення батьківських прав, стягнення аліментів, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами у зв`язку з вказаною справою, та наданні правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складанні заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до пунктів 2.1-2.5 даного Договору за надання правової допомоги за цим договором клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар (винагороду) та оплатити фактичні витрати, необхідні для виконання договору в обсязі та на умовах визначених цим договором.

Гонорар за цим договором визначено сторонами виходячи з принципів розумності та з врахуванням витраченого адвокатом часу на надання правової допомоги за цим договором і погоджено сторонами у розмірі 2 000 грн. 00 коп.

Сторонами погоджено сплату частини гонорару авансом в розмірі не пізніше 2 робочих днів з дня укладення цього додатку. Адвокат вправі не приступати до виконання доручення за цим договором до отримання авансу.

Клієнт здійснює сплату частини гонорару в розмірі не пізніше 10 днів з дня прийняття рішення судом першої інстанції у справі.

Решта гонорару підлягає сплаті клієнтом не пізніше 10 днів з дня завершення надання правової допомоги за цим договором (набуття рішенням суду законної сили).

Отже розмір винагороди за надання правничої допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката, а саме представником позивача здійснено представництво інтересів позивача у суді.

Суд також враховує положення частини сьомої статті 137 ЦПК України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи представництво інтересів позивача адвокатом у суді, доходить висновку, що в даній конкретній справі витрати на правничу допомогу в сумі 2 000 грн. 00 коп. є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини третьої статті 137 ЦПК України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, а отже є визначеним. Жодних заперечень щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу відповідач не подав. Щодо ненадання доказів оплати витрат на правничу допомогу суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відтак, на користь позивача з відповідача слід стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. 00 коп.

Окрім того, позивачем понесені витрати пов`язані з проведенням експертизи на загальну суму 7 614 грн. 00 коп., що підтверджується договором №018/1500047 про надання послуг від 15 листопада 2021 року з додатками, укладеним між Волинським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України та ОСОБА_4 , які підлягають стягненню з відповідача на її користь.

За таких обставин, враховуючи повне задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в загальному розмірі 10 522 грн. 00 коп. (908 грн. 00 коп. + 2 000 грн. 00 коп. + 7 614 грн. 00 коп.).

Керуючись ст.ст. 128, 180-184, 191 СК України, ст.ст. 3, 12, 13, 81, 141, 200, 206, 259, 263-265, 354, 430 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Рівненський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) внести зміни в актовий запис №618 від 16 березня 2021 року про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виключивши відомості про батька ОСОБА_6 , громадянина України, та вказавши відомості про батька: ОСОБА_2 , громадянин України.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 червня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 10 522 (десять тисяч п`ятсот двадцять дві) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо в Рівненський апеляційний суд або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складено 06 травня 2022 року.

Суддя О.О. Першко