ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3171/22 Справа № 183/1501/19 Головуючий у першій інстанції: Городецький Д. І. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Новомосковськтеплоенерго» про визнання протиправними дій, скасування нарахування заборгованості по платі за послуги теплопостачання,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 07.08.2017 року він отримав квитанцію КП «Новомосковськтеплоенерго» про оплату заборгованості з послуг теплопостачання за адресою по АДРЕСА_1 в розмірі 9007,09 грн. Листом від 14.08.2017 він звернувся до начальника КП «Новомосковськтеплоенерго» та повідомив про те, що не має заборгованості по сплаті за надані послуги теплопостачання, на підтвердження відсутності заборгованості може надати відповідні квитанції. Листом від 30.08.2017 КП «Новомосковськтеплоенерго» повідомило його, що заборгованість виникла у 2008 році, та був наданий розрахунок зазначеної заборгованості. В обгрунтування позову позивач, зокрема, зазначає, що у нього є сумніви у правильності нарахування відповідачем заборгованості, оскільки у розрахунковій книжці наявні суперечливі, на думку позивача, записи наступного змісту: з 01.10.2011 р. по 01.05.2018 р. боргу по теплопостачанню не має та Борг на 01.09.2011 р. складає 7701,72 грн. 26.04.2018 р.. Позивач зазначив, що вважає дії щодо нарахування відповідачем заборгованості за минулі роки незаконними, визначеними без урахування позовної давності, зазначеної нормами ч. 1 ст. 257 ЦК України. Тому позивач просив визнати незаконними дії КП «Новомосковськтеплоенерго» по нарахуванню заборгованості за послуги теплопостачання за минулі роки в розмірі 7701,72 грн.; зобов`язати КП «Новомосковськтеплоенерго» скасувати нарахування заборгованості за послуги теплопостачання за минулі роки в розмірі 7701,72 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ціну позову в розмірі 7701,72 грн. грн., розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивач є споживачем послуг відповідача у квартирі АДРЕСА_2 ; викладене підтверджується копією паспорта позивача, згідно якого ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою.

ОСОБА_1 отримав рахунок КП «Новомосковськтеплоенерго» на оплату заборгованості з послуг теплопостачання за червень 2018 року, відповідно до якого за адресою по АДРЕСА_1 значиться борг в розмірі 7701,22 грн. (а.с. 9).

Позивач звернувся до КП «Новомосковськтеплоенерго» з листом від 11.08.2017 року, в якому повідомив, зокрема, про те, що не має заборгованості по сплаті за надані послуги теплопостачання, на підтвердження відсутності заборгованості може надати відповідні квитанції (а.с. 21).

Листом КП «Новомосковськтеплоенерго» від. 30.08.2017 №768, зокрема, повідомило позивачу, що відповідно до переданих даних TOB «КК КомЕнерго-Новомосковськ» в КП «Новомосковськтеплоенерго» станом на 01.07.2008 року по особовому рахунку позивача за послугу по теплопостачанню сума боргу становила 3157,57 грн.; за період з 01.10.2008 по 01.05.2009 сума несплаченого боргу за цей опалювальний період становить 1804,05 грн.; за період з 01.10.2009 по 01.05.2010 сума недоплаченого боргу за цей опалювальний період становить 1957,57 грн.; за період з 01.10.2010 по 01.05.2011 сума недоплаченого боргу за цей опалювальний період становить 1001,26 грн.; за період з 01.10.2011 по 01.05.2012 сума переплати послуги за цей опалювальний період становить 61,47 грн.; за період з 01.10.2012 по 01.05.2013 сума недоплаченого боргу за цей опалювальний період становить 296,71 грн.; за період з 01.10.2013 по 01.05.2014 сума переплати послуги за цей опалювальний період становить 295,90 грн.; за період з 01.10.2014 по 01.04.2015 сума недоплаченого боргу за цей опалювальний період становить 4,22 грн.; за період з 01.10.2015 по 01.05.2016 сума недоплаченого боргу за цей опалювальний період становить 569,32 грн.; за період з 01.10.2016 по 01.04.2017 сума недоплаченого боргу за цей опалювальний період становить 373,76 грн. та борг станом на 01.05.2016 року 8433,33 грн.; таким чином, загальна сума боргу на 01.09.2017 року становить 8807,09 грн. (а.с. 22-23).

Тобто, зі змісту вказаного вище листа вбачається, що частина заборгованості у розмірі 3157,57 грн. була сформована станом на 01.07.2008 року та передана від TOB «КК КомЕнерго-Новомосковськ» до КП «Новомосковськтеплоенерго», а інша частина формувалась, у зв`язку з частковою недоплатою позивачем коштів у вказані вище період з 01.10.2008 по 01.04.2017 року.

Відмовляючи у задоволенні даного позову, місцевий суд виходив з того, що оспорювання правильності нарахування розміру плати за житлово-комунальні послуги чинним законодавством, як спосіб захисту не передбачений. Однак, з таким висновком у повному обсязі погодитись не можна, враховуючи наступне.

Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV, в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV, учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV,плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі №176/456/17 (провадження №61-63св18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №14-280цс18.

Разом з тим, за змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа, яка звернулася до суду, має право на захист її майнового права чи інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі №369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі №916/964/19 (пункт 7.3)).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі та припинення правовідношення (пункти 1, 5 і 7 частини другої статті 16 ЦК України).

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 57)).

Споживач має право одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо (пункт 2 частини першої статті 20 Закону № 1875-IV).

Виконавець, тобто суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, зобов`язаний надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо (абзац 5 частини першої статті 1, пункт 4 частини другої статті 21 Закону № 1875-IV).

Норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (абзац 13 частини першої статті 1 Закону № 1875-IV).

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У платіжному документі мають бути передбачені графи для зазначення поточних та попередніх показань засобів обліку споживання комунальних послуг, різниці цих показань або затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу (частини друга та четверта статті 32 Закону № 1875-IV).

З огляду на вказані приписи споживач має право знати, які норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газового лічильника існують станом на час надання йому послуги з постачання природного газу. Таке право постачальник (виконавець) забезпечує, зокрема, вказуючи відповідну норму у платіжному документі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 зроблено висновок, що вимога про визнання боргу безпідставним є вимогою про визнання відсутності права відповідача донарахувати обсяг спожитого природного газу та відсутності обов`язку позивачки, який кореспондує вказаному праву, з оплати боргу, що виник унаслідок донарахування. Така вимога є ефективним способом захисту інтересу позивачки в юридичній визначеності у спірних правовідносинах. Крім того, ефективним способом захисту прав є і вимога зобов`язати відповідача списати з особового рахунку донараховану заборгованість за спожитий природний газ. Така вимога є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Її можна заявити як разом із вимогою про визнання боргу безпідставним, так і окремо.

Задоволення вимоги зобов`язати постачальника списати з особового рахунку донараховану заборгованість може бути способом захисту права споживача на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Якщо споживач не має наміру сплачувати борг (тому, що не згоден із його існуванням; тому, що постачальник пропустив позовну давність для стягнення боргу у судовому порядку, тощо), а постачальник і не списує борг з особового рахунку на вимогу споживача, і не звертається до суду за його стягненням, то споживач буде надалі одержувати від постачальника рахунки із зазначенням боргу. Таке відображення спірного боргу в особовому рахунку може спровокувати споживача на помилкову сплату коштів всупереч його волі.

Задоволення вимоги зобов`язати постачальника природного газу списати з особового рахунку споживача донараховану заборгованість унеможливить виставлення цим постачальником рахунків на суму боргу. Тоді як списання постачальником суми боргу з особового рахунку споживача на письмову вимогу останнього (у позасудовому порядку) не позбавляє постачальника права звернутися до суду з вимогою про стягнення боргу, якщо суд не визнав цей борг безпідставним.

У даній цивільній справі позивач просить, зокрема, зобов`язати КП «Новомосковськтеплоенерго» скасувати нарахування заборгованості за послуги теплопостачання за минулі роки в розмірі 7701,72 грн.

Вимога про скасування боргу по суті є вимогою про припинення правовідношення (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України): якщо особа вважає, що її борг існує (тобто існує і правовідношення, змістом якого є право кредитора вимагати сплати боргу та кореспондуючий обов`язок боржника), вона може просити суд цей борг скасувати (тобто припинити зазначене правовідношення) з підстав, передбачених законом. Водночас у цій справі позивач вважає, що борг відсутній.

Близький за змістом висновок Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформулював у постанові від 3 жовтня 2018 року у справі №529/613/17-ц. Згідно з цим висновком у випадку порушення юридичною особою законодавства під час нарахування плати за централізоване постачання опалення споживач має право оскаржити у суді такі дії та вимагати провести відповідний перерахунок.

Виходячи з викладеного, проаналізувавши зміст заявлених у даній справі позовних вимог, колегія дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не можна вважати неналежним чи неефективним.

В обгрунтування позову позивач зазначає, що у нього є сумніви у правильності нарахування відповідачем заборгованості, оскільки у розрахунковій книжці наявні суперечливі, на думку позивача, записи наступного змісту: з 01.10.2011 р. по 01.05.2018 р. боргу по теплопостачанню не має та Борг на 01.09.2011 р. складає 7701,72 грн. 26.04.2018 р. (а.с.20).

Проаналізувавши зміст вказаного письмового документу, колегія дійшла висновку, що наведені вище записи не завірені належним чином, оскільки не вказано посаду, прізвище та ініціали особи, яка зазначені записи вчинила; крім того, розчерк підпису не завірений печаткою юридичної особи. Отже, вказаний письмовий документ не є належним, допустимим доказом як на підтвердження факту відсутності заборгованості, так і на підтвердження наявності та розміру боргу.

Разом з тим, відповідачем детально обгрунтовано наявність та розмір заборгованості позивача, що викладено у листі КП «Новомосковськтеплоенерго» від 30.08.2017 №768, зміст якого наведений вище.

Представлені позивачем копії квитанцій на сплату послуг відповідача, роздруківка з особового кабінету ОСОБА_1 не спростовують правильність представленої відповідачем письмової інформації щодо наявності та розміру заборгованості позивача (а.с. 22 23).

На підтвердження своєї позиції позивачем інших доказів не надано, клопотання про витребування доказів судом, про призначення відповідної судової експертизи, - позивачем не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду першої інстанції, змістом апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України); надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, - колегія дійшла висновку про недоведеність позовних вимог, тому у задоволенні позову повинно бути відмовлено саме з вищенаведених підстав.

Доводи апелянта щодо неправомірності нарахування відповідачем заборгованості поза межами позовної давності не заслуговують на увагу, адже констатація відповідачем фактів наявності заборгованості та її розміру не є вимогою, що обовязкова до виконання позивачем у примусовому порядку та не порушує прав і законних інтересів споживача. Колегія звертає увагу, що заборгованість, яка сформувалась за межами строку позовної давності, може бути сплачена боржником у добровільному порядку.

На викладені вище обставини місцевий суд уваги не звернув, тому рішення місцевого суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 7, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2021 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 27 жовтня 2022 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова