КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6892/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2022року місто Київ

справа №754/14759/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів:Семенюк Т.А., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Саламон О.Б., повний текст рішення складено 20 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на його користь:

середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 20 березня 2015 року по 25 червня 2021 року в розмірі 233857,95 грн.;

компенсацію втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати у розмірі 67787,60 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що 19 березня 2015 року він був звільнений зі штату ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір», однак при звільненні з ним не був проведений повний розрахунок за наявним боргом відповідача із заробітної плати в розмірі 67787,60 грн. та борг із вихідної допомоги при звільненні у розмірі 2296,25 грн.

Вказував, що 25 червня 2021 року відповідач сплатив вищезазначений борг.

Враховуючи приписи ч.1 ст.117 КЗпП України та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та компенсацію втрати частини грошових коштів у зв'язку з порушенням терміну їх виплати.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 20 березня 2015 року по 25 червня 2021 року в розмірі 67787,60 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 677,88 грн.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на його користь:

суму додаткової заробітної плати згідно з ст.117 КЗпП України за період 20 березня 2015 року по 25 червня 2021 року в розмірі 212712,50 грн.;

компенсацію втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати у розмірі 67787,60 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався те, що суд першої інстанції фактично визнав, що сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача на його користь складає 212 712,50 грн. та вважає, що принцип співмірності був судом застосований невірно.

Вказував, що наявні в матеріалах справи докази доводять, що відповідач жодним чином не заперечував наявність боргу перед позивачем із заробітної плати та відповідно жодних спорів між сторонами також не було, у зв`язку з цим, у даній справі суд не мав права застосовувати принцип співмірності, з огляду на практику по справі №756/687/19 від 26 січня 2021 року.

Зазначав, що суд першої інстанції не врахував, що протягом усього часу наявності заборгованості відповідача перед позивачем із заробітної плати, а також протягом усього часу з моменту звільнення і по дату фактичного розрахунку - відповідач мав грошові кошти та майнові активи для того аби погасити заборгованість, однак цього не зробив.

Посилався на те, що суд першої інстанції протиправно відмовив позивачу у задоволенні його позовної вимоги по стягненню з відповідача суми компенсації, згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

19 липня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 67787,60 грн., а також судового збору в розмірі 677,88 грн.

Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 02 грудня 2022року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» - Барабаш М.Ю. проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи,позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ВАТ «НДМО «Діалір» і 19 березня 2015 року був звільнений з займаної посади у зв`язку із скороченням штату згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідачем, при звільненні з позивачем не було проведено остаточний розрахунок з виплати позивачу всіх належних йому сум.

Відповідно до виписки по надходженням по картці/рахунку позивача АТ КБ «ПриватБанк», 25 червня 2021 року відповідачем погашено заборгованість по заробітній платі перед позивачем в розмірі 67 787,60 грн. і сплачено суму вихідної допомоги у розмірі 2 296.25 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилаючись на те, що оскільки відповідачем вчасно не проведено виплату усіх належних при звільненні сум та здійснено виплату лише 25 червня 2021 року, просив стягнути з відповідача середній заробіток згідно зі ст.117 КЗпП України за період з 20 березня 2015 року по 25 червня 2021 року у розмірі 233 857,95 грн., а також суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 67 787,60 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції виходив з того, що повний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведено лише 25 червня 2021 року, а тому вимога про стягнення середнього заробітку згідно ст.117 КЗпП України ґрунтується на вимогах закону. Визначаючи розмір відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд врахував пропорційність невиплаченої працівнику при звільненні компенсації в розмірі 67 787,60 грн. відносно суми середнього заробітку за час затримки розрахунку і вважав за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування до розміру заборгованості по заробітній платі, що підлягала виплаті в день звільнення - 67 787,60 грн., взявши до уваги зусилля, які позивач вимушений був докласти для захисту своїх порушених прав, а також враховуючи те, що відповідач перебував стані санації. При цьому, суд зазначив, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку із встановленим розміром заборгованості з оплати праці, характером цієї заборгованості, суд не вбачає підстав для стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в більшому розмірі.

Такі висновки суду ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, враховуючи наступне.

Виплата заробітної плати працівнику гарантована статтею 43 Конституції України.

Статтею 94 КЗпП Українипередбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статей 115, 116 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, а при звільненні працівника всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі №6-144цс14.

Суд першої інстанції наведене врахував та правильно виходив з того, що оскільки станом на день звільнення позивача із займаної посади, відповідач не провів виплату всіх належних сум, то з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд першої інстанції, вірно виходив з того, що при визначенні середньої заробітної плати позивача за основу береться заробітна плата за останні два місяці - січень 2015 року заробітна плата становить 2 750,00 грн., лютий 2015 року заробітна плата становить 2 750,00, а тому середньоденний заробіток становить (2750+2750)/(40 робочих днів) - 137,50 грн. З моменту не проведення розрахунку по виплаті заробітної плати, тобто з 20 березня 2015 року по 25 червня 2021 року - було 1547 робочих днів, середньоденний заробіток, визначений складав 137,50 грн., а тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 212 712,50 грн. (1547 роб. дні х 137,50 грн.).

Однак, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд вважає, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, можливе зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначено, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Сума, яка підлягала виплаті позивачу при звільненні (67787,60 грн.) є майже у чотири рази меншою, ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (212712,50 грн).

Тому, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 67787,60 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме у розмірі 67787,60 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявні в матеріалах справи докази доводять, що відповідач жодним чином не заперечував наявність боргу перед позивачем із заробітної плати та відповідно жодних спорів між сторонами також не було, у зв`язку з цим, у даній справі суд не мав права застосовувати принцип співмірності, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про їх помилковість.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував, що протягом усього часу наявності заборгованості відповідача перед позивачем із заробітної плати, а також протягом усього часу з моменту звільнення і по дату фактичного розрахунку - відповідач мав грошові кошти та майнові активи для того аби погасити заборгованість, також не спростовують висновків суду щодо можливості зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи обставини даної справи та принципів розумності, справедливості та пропорційності. При цьому, колегія суддів зауважує, що і позивачем протягом більше 6 років не вчинялися дії для захисту свого порушеного права, і лише після сплати відповідачем сум, що підлягали сплаті при звільненні позивач звернувся до суду.

При цьому, керівника підприємства ОСОБА_3 , який не виплачував заробітну плату працівникам, в тому числі і позивачу ОСОБА_1 , вироком Деснянського районного суду міста києва від 12 червня 2015 року визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.175 КК України і призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 8500 грн.

На підставі ст.70 ч.4 КК України за сукупністю злочинів шляхом повного складання покарань, призначених за даним вироком і зв вироком Деснянського районного суду міста києва від 07 жовтня 2014 року остаточно призначено ОСОБА_3 покарання у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 67 787,60 грн., суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення таких вимог, оскільки позивачем не надано детального розрахунку такої компенсації, тобто не доведено його вимоги щодо її дійсного розміру.

Однак, такий висновок суду не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо (стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати»).

Згідно із статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Відповідно до пункту 3 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо.

Таким чином, компенсації підлягають грошові доходи, які не мають разового характеру.

Відповідно до пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Встановлено, що відповідачем не було вчасно виплачено позивачу суми, що підлягали виплаті при звільненні, тому колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Визначаючи суму такої компенсації, апеляційний суд перевіривши наданий позивачем розрахунок компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, не в повній мірі з ним погоджується.

Тому, враховуючи положення п.4 Порядку, провівши розрахунок, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 63 598,33 грн. (67 787,60 грн. х 93,82 / 100).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції протиправно відмовив позивачу у задоволенні його позовної вимоги по стягненню з відповідача суми компенсації, згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» є обґрунтованими.

Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що у представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відсутні правові підстави брати участь у справі в якості адвоката, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України.

Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

У постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 липня 2019 року у справі №855/229/19 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі №910/3845/19 міститься висновок про те, що особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю.

Стаття 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає порядок припинення права на заняття адвокатською діяльністю.

До матеріалів справи долучено копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №6034, виданого Молчанову М.Д. на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 21 грудня 2017 року №5, витяг з реєстру адвокатів України, ордер серії КВ №466712 від 04 жовтня 2021 року на представлення інтересів ОСОБА_1 у Київському апеляційному суді.

Доказів припинення права ОСОБА_2 на зайняття адвокатською діяльністю у порядку,передбаченому Законом, матеріали справи не містять.

Як вбачається з прохальної частини відзиву ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на апеляційну скаргу позивача, відповідач, у тому числі просив: скасувати частково рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 20 березня 2015 року по 25 червня 2021 року в розмірі 67787,60 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 677,88 грн.; ухвалити у відповідній частині нове рішення про відмову в стягненні з ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 20 березня 2015 року по 25 червня 2021 року в розмірі 67787,60 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 677,88 грн.

Колегія суддів не приймає до уваги прохання ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір», викладене у прохальній частині відзиву, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» не погоджуючись з рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року - 18 лютого 2022 року подало апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року апеляційну скаргу відповідача ВАТ «Науково-дослідне медичне об'єднання «Діалір» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року визнати неподаною та повернути апелянту, у зв`язку з не усуненням недоліків апеляційної скарги.

Повторно ВАТ «Науково-дослідне медичне об'єднання «Діалір» з апеляційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року не зверталося.

За правилами ч.1 ст.376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення компенсації втрати чачтини грошових коштів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати та ухвалення в цій частині нового судового рішення про стягнення з ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на користь ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати у розмірі 63 598,33 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 953,97 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» про стягнення компенсації втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір», місцезнаходження: місто Київ, вул. Оноре де Бальзака, 4, кв. 65, на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 суму компенсації втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати у розмірі 63598 грн. 33 коп. та судові витрати у розмірі 953 грн. 97 коп.

В решті рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: