Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3215/20 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П.
Категорія 66 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Григорусь Н.Й.,

суддів: Микитюк О.Ю., Миніч Т.І.

секретаря судового засідання Бірюченка Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/3215/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , треті особи - Виконавчий комітет Коростенської міської ради в особі відділу місця проживання, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Коростенської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 листопада 2021 року, ухвалене суддею Коваленко В.П. у м. Коростені (повний текст виготовлено 02 грудня 2021),

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власником будинку АДРЕСА_1 . Відповідачі зареєстровані за вказаною адресою ще за життя попереднього власника - його померлої матері ОСОБА_7 . Оскільки останні не є членами сім`ї позивача, просив визнати їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 листопада 2021 позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідачі подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначили, що в апеляційному суді відбувся розгляд аналогічної справи № 279/6444/19 за позовом ОСОБА_7 та 28 квітня 2020 року, винесена постанова про відмову у задоволенні його позову. Вказали, що позивач є рідним братом батька ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та чоловіка ОСОБА_2 . Дозвіл на реєстрацію їх у спірному будинку надавала ще за життя власниця будинку - свекруха ОСОБА_2 та бабуся ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Відповідачі вважають рішення суду першої інстанції таким, що суперечить ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, оскільки тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням права на повагу до житла. Іншого житла відповідачі та їх діти не мають. На ґрунті неприязних відносин позивач створює племінницям та їх неповнолітнім дітям нестерпні умови проживання у будинку, а виселення неповнолітніх, на думку відповідачів, суперечить вимогам вітчизняного та міжнародного законодавства.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористався.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги вважав необґрунтованими та в її задоволенні просив відмовити.

Відповідачі, представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідачі подали заяви, в яких просили справу розглядати в їх відсутності, апеляційну скаргу задовольнити.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 є синами ОСОБА_7 , яка була власником будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 10, 77).

03 вересня 1983 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено шлюб (т. 1 а.с. 78).

Від шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_2 народилася доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 вбачається, що 12 грудня 2007 року ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_12 . Від шлюбу мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 97).

З копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 вбачається, що 15 лютого 2009 року ОСОБА_13 уклала шлюб з ОСОБА_3 . У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 115-116).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 помер (т. 1 а.с. 79), а члени його сім`ї - відповідачі по справі, після його смерті продовжували проживати у будинку АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 листопада 2019 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 188755455 від 14 листопада 2019 року, спадкоємцем та власником будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами після смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , є її син - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 12-13).

Згідно довідки про склад сім`ї КП «КВЖРЕП №1» № 3326 від 12 листопада 2019 року ОСОБА_7 проживає та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . Крім нього за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_3 (племінниця) з 07 грудня 2004 року, ОСОБА_4 (син племінниці) з 22 серпня 2009 року (т. 1 а.с. 158), ОСОБА_5 (племінниця) з 09 липня 2004 року, ОСОБА_6 (син племінниці) з 13 листопада 2010 року, ОСОБА_2 (невістка) з 25 травня 1984 року (т. 1 а.с. 11). Вказані відомості підтверджуються також повідомленнями з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області на запит суду першої інстанції та копією будинкової книги, які знаходяться в матеріалах справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , залишаючись зареєстрованими у будинку АДРЕСА_1 , власником якого є позивач ОСОБА_1 , є сторонніми для нього особами, які перешкоджають позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушують його права, як власника. Оскільки доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачами та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачами суду не надано, тому у власника житлового приміщення є право вимагати захисту порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) сформулювала висновок про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21).

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

На підставі статей 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи вбачається, що ОСОБА_13 зареєстрована та проживає у спірному житловому будинку з 1983 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_14 з їх неповнолітніми дітьми проживають в будинку з моменту народження, і по теперішній час як члени сім`ї свого чоловіка та батька, діда брата власника спірного житла. Після смерті ОСОБА_7 відповідачі проживають в цьому ж будинку, іншого житла не мають. Позивач ОСОБА_7 є дядьком відповідачів ОСОБА_14 та ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 є дружиною його покійного брата. Позивач, набуваючи в порядку спадкування у власність спірний будинок, знав про тривале проживання та реєстрацію в даному будинку відповідачів з неповнолітніми дітьми. Натомість, позивач не зареєстрований та не мешкає в даному будинку, має інше житло для проживання, а тому міг передбачати подальші наслідки набуття права власності на житло.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_7 посилався на неможливість ним реалізації прав як власника будинку на розпорядження належним своїм майном, оскільки відповідачі, які не є членами його сім`ї, не будучи співвласниками цього будинку, у ньому зареєстровані, але не проживають, чим чинять позивачу перешкоди у здійсненні ним своїх прав.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин.

Проте матеріали справи не містять, а позивачем та його представником в судовому засіданні не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту не проживання відповідачів в спірному житловому будинку більше одного року, що є його процесуальним обов`язком відповідно до ст. 81 ЦПК України. Як і не надано доказів про наявність у нього перешкод у володінні та користуванні спірним будинком, чи перешкод на вселення і проживання в ньому. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрати володіння такою нерухомістю.

Установивши, що право користування зазначеним будинком виникло у відповідачів на законних підставах і протилежного позивачем не доведено, а також відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідачів у спірному приміщенні без поважних причин більше року, оцінивши втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним будинком, зважаючи на те, що останній є їх єдиним житлом, що належить їм на праві користування, іншого житла не мають.

Посилання відповідачів на розгляд даного спору апеляційний судом 28 квітня 2020 року, яким винесена постанова у справі № 279/6444/19 не заслуговують на увагу, оскільки в ході розгляду справ в районному суді ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 листопада 2021 року клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі з підстав тотожності справ залишено без задоволення. Вказана ухвала ніким на оскаржена та набула законної сили.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідачів підлягають стягненню сплачені та документально підтверджені судові витрати.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 листопада 2021 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_3 ) по 1261,20 грн (одна тисяча двісті шістдесят одна грн 20 коп.) сплаченого судового збору на кожну.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст складено 12.05.2022.