Справа № 462/2059/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

08 грудня 2022 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря судового засідання Обертас Н.М.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 в травні 2022 року звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом квартирою АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є співвласником зазначеної квартири впродовж 13 років. Іншими співвласниками квартири є ОСОБА_3 та та ОСОБА_4 . В даній квартирі окрім неї зареєстровані її син ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 . Проте ОСОБА_2 з 2008 року в даній квартирі не проживає, його речей у квартирі немає, обов`язків по оплаті комунальних послуг він не несе. Реєстрація відповідача в даному будинку порушує її права, на підставі чого просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним житлом.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 21.07.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

В судовому засіданні під час розгляду справи по суті позивач позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, який просив задовольнити.

Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду, в судове засідання не з`явився, відзиву, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав і про причини своєї неявки суд не повідомив.

Третя особа ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав і про причини своєї неявки суд не повідомив.

За таких обставин, відповідно до ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані у справі докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 462/4673/19, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно інформаційної довідки №301274992 від 11.05.2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с. 8).

Позивач набула права власності на 1/3 частку квартири на підставі договору дарування від 20.08.2009 року (а.с. 6).

Згідно довідки Львівської міської територіальної громади №93577 від 04.05.2022 року (а.с. 5) у вказаній квартирі зареєстровано троє осіб: позивач ОСОБА_1 , її син ОСОБА_5 і відповідач ОСОБА_2 .

Як вбачається з акта №437 від 20.11.2018 року та акта від 09.05.2022 року ОСОБА_2 , зі слів сусідів, зареєстрований проте не проживає в квартирі АДРЕСА_1 більше 10 років (а.с.10, 11).

Позивач, звертаючись з даним позовом, як на правову підставу визнання ОСОБА_2 втратившим право користування квартирою АДРЕСА_1 посилається на ч.2 ст.405 ЦК України.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями ст.47 Конституції України та ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до положень ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України та ч.1 ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч.2 ст.405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 є сином і рідним братом співвласників квартири ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , відповідно набув право на проживання у спірній квартирі як член їх сім`ї в силу вимог ст.156 ЖК УРСР.

Водночас позивачем, яка не є членом сім`ї ОСОБА_6 , не доведено відсутність поважних причин непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі понад один рік та відсутність домовленості відповідача із членами його сім`ї про таке непроживання, а також наявність іншого житла у відповідача.

Також суд не приймає до уваги доводи позивача, що реєстрація відповідача у квартирі є для неї фінансово обтяжливою, бо на нього нараховують певні комунальні послуги, оскільки вона реєструючись у даній квартирі і отримуючи частину такої в дар від свого сина у 2009 році достовірно знала, що 2/3 частини цієї квартири належить ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , а у цьому житлі зареєстрований член їхньої сім`ї ОСОБА_2 . Крім цього, вона сплативши в повному обсязі комунальні послуги, вправі звертатися з вимогою до інших співвласників про відшкодування відповідної частини сплачених коштів, а тому проведення нарахування певних комунальних послуг на ОСОБА_2 не може бути підставою для винання його втратившим право користування житлом.

Також суд приймає до уваги, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 03.07.2020 року у цивільній справі №462/4673/19, яке набрало законної сили, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оголошено померлим.

Згідно із нормою ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст.1219 ЦК України (ст.1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її .

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов?язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

З дослідженої судом копії спадкової справи №211/2021 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 10.09.2021 року звернувся до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . На день смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно, в тому числі частина квартири АДРЕСА_1 (а.с.54 зворот).

Згідно з положеннями п.3.21, 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, підтвердженням факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини є перш за все відмітка у паспорті про реєстрацію його місяця проживання, а у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Із даних паспорта громадянинаУкраїни серії НОМЕР_1 Жарінов ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 07.04.2005 року зареєстований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.74).

Таким чином встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на час смерті його батька ОСОБА_4 був зареєстрований з ним за однією адресою та подав заяву про прийняття спадщини, а не відмовився від неї, а відтак має право нас спадщину після смерті батька, яка включає також 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов?язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК). Зазначена правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15 та постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 755/8062/13-ц (провадження № 61-8403св18).

Суд зазначає, що позивачем у встановленому законом порядку не оспорено право відповідача на спадкування після померлого ОСОБА_4 , рішення суду про усунення відповідача від спадкування не надано, а питання наявності підстав для позбавлення відповідача права на спадкування та виконання обов?язків щодо відшкодування витрат на утримання спадкового майна не є предметом розгляду у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 , у період після смерті ОСОБА_4 , відсутні, оскільки відповідач є спадкоємцем, який прийняв спадщину, а тому до нього не можуть бути застосовані правила визнання особи такою, що втратила право користування житлом у випадку відсутності останньої в житлі протягом певного проміжку часу.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Враховуючи наведе, а також те, що відсутні дані про наявність у відповідача іншого житла, а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права на житло ОСОБА_2 , гарантоване статтею 8 Конвенції, суд дійшов висновку про безпідставність вимог та відмову в задоволенні позову.

З огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, то сплачений позивачем судовий збір у розмірі 992.40 грн. відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст. 4, 10, 12, 13, 81, 258, 263-265, 268, 280, 282ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем і третьою особою протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюєтьсяз дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи: позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

третя особа ОСОБА_3 , зареєстрований в будинку-інтернаті у с.Созань Самбірського району Львівської області.

Повний текст рішення складено 19.12.2022 року.

Суддя /підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя: С.Ю. Колодяжний