Справа № 297/2708/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року м. Берегово

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого: ІЛЬТЬО І.

присяжних: Шпак Г. В., Дев`ятко Л. Л.

при секретарі: Гарані О. А.,

з участю прокурора Сита Ю. Ю., представника КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР - Теличко Ю. М., в присутності особи, щодо якої розглядається питання про надання психіатричної допомоги в примусовому порядку - ОСОБА_1 та його представника Попович Ш. О. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Берегово справу за заявою в.о. директора КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , не працюючого, громадянина України,

встановив:

15.09.2022 року в.о. директора КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР звернулася в суд з заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку ОСОБА_1 ..

Посилається на що 13.09.2022 року о 10-40 год., був госпіталізований ОСОБА_1 , доставлений КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР.

Під час огляду комісія лікарів психіатрів КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР винесла висновок №2145 від 15.09.2022 року, згідно якого встановлено наступне, що ОСОБА_1 хворіє на маніакальний епізод, у зв`язку з чим являє небезпеку для себе та оточуючих, відсутністю критики до хворобливого стану громадянин ОСОБА_1 потребує госпіталізації та лікування в умовах стаціонару у примусовому порядку.

У судовому засіданні лікар-психіатр Теличко Ю. М., вважала за необхідне госпіталізувати хворого для примусового лікування.

Прокурор у судовому засіданні заперечив щодо задоволення заяви про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, вказавши на те, що у матеріалах справи відсутні докази щодо наявності у ОСОБА_1 тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Попович Ш. О. у судовому засіданні заперечили та просили відмовити в примусовому лікуванні у зазначеній установі ОСОБА_1 , оскільки щодо агресивний стан у ОСОБА_1 був викликаний через його конфлікт з тіткою через майно, яке йому залишили у спадок. Також, обіцяв в майбутньому більше не допускати конфліктних ситуацій.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що подана заява до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Згідно з висновком лікарів-психіатрів КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР громадянин ОСОБА_1 потребує госпіталізації та лікування в умовах стаціонару у примусовому порядку, у зв`язку з маніакальним епізодом, що становить загрозу для нього та оточуючих, відсутністю критики до хворобливого стану. Однак суд вважає, що для примусової госпіталізації відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» недостатньо встановлених обставин, оскільки матеріалами справи та поясненнями учасників судового розгляду доведено, що джерелом цієї агресії був конфлікт з тіткою, через майно.

На думку суду, заява про госпіталізацію та висновок комісії лікарів-психіатрів не містить безумовних підстав, передбачених ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу в примусовому порядку без його усвідомленої згоди, оскільки заявник не надав достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити ним дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або доказів того, що ОСОБА_1 неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

В судовому засіданні також не доведено будь-яким чином, що поведінка та дії ОСОБА_1 становлять небезпеку для нього самого чи для оточуючих, а також що він неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

Встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації.

Сама по собі наявність вищезазначеного висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, на думку суду є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено презумпцію психічного здоров`я, тобто, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Правова позиція щодо презумпції психічного здоров`я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є обов`язковою для застосування національними судами.

Так, прикладом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

До заяви не надано, а в судовому засіданні не встановлено, наявність об`єктивної медичної експертизи щодо психічного захворювання ОСОБА_1 , не встановлено рівня психічного захворювання, який виправдовує примусові дії щодо ОСОБА_1 , та не визначено час на який необхідно застосувати примусові заходи.

Окрім того, відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи.

Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України ( 254к/96-ВР ) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.

Враховуючи вищенаведене суд вважає, що в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст.5,6,10,263-265 ЦПК України, ст.14 Закону України "Про психіатричну допомогу",-

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви в.о. директора КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з його проголошення.

Головуючий Іван ІЛЬТЬО

Присяжні: Шпак Г. В.

Дев`ятко Л. Л.