Провадження № 22-ц/802/1085/22 Категорія: 83 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Матвійчук Л. В.,

секретар с/з Савчук Т. Ф.,

з участю:

представника заявника Супрунюка С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо скасування арешту з майна, за апеляційною скаргою представника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Дуди Юрія Миколайовича на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

09 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо скасування арешту з майна, яку обґрунтувала тим, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області перебували виконавчі листи № 2-8245/10 від 04 лютого 2011 року та № 161/16764/13-ц від 07 травня 2014 року про солідарне стягнення з боржників ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ТзОВ «Волвест», ТзОВ «Арго» в користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитними договорами. У серпні 2022 року їй стало відомо, що на все її майно накладено арешт.

17 серпня 2022 року боржник ОСОБА_1 звернулась до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області із заявою про надання інформації щодо наявності відкритих відносно неї виконавчих проваджень, на що їй було повідомлено, що станом на 30 серпня 2022 року на виконанні у Відділі примусового виконання рішень виконавчі документи щодо боржника ОСОБА_1 не перебувають, а також повідомлено, що виконавчі провадження щодо неї закінчені у зв`язку з поверненням виконавчих документів стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Боржник ОСОБА_1 вважає таку бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо не зняття арешту з її майна за умови відсутності виконавчих проваджень та майнових претензій зі сторони стягувачів неправомірною.

Посилаючись на зазначені обставини, заявник ОСОБА_1 просила суд визнати неправомірною бездіяльність посадової особи Державної виконавчої служби щодо відмови зняти арешт з її майна, зобов`язати посадову особу Державної виконавчої служби зняти арешт зі всього майна та заборону на відчуження всього майна, що належить ОСОБА_1 , а також просила суд зобов`язати посадову особу Державної виконавчої служби вчинити дії по вилученню з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про державну реєстрацію обтяження № 40101792 (спеціальний розділ), зареєстрований 16 травня 2011 року, та запису про державну реєстрацію обтяження № 6005634 (спеціальний розділ), зареєстрований 13 червня 2014 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 листопада 2022 року у цій справі скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постановлено скасувати арешт з майна та заборону на відчуження майна, що належить ОСОБА_1 , які були накладені постановою про арешт майна боржника від 29 квітня 2011 року в межах виконавчого провадження № 25798100 заступником начальника ВДВС Луцького районного управління юстиції Шумчука В. Г.; постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12 червня 2014 року в межах виконавчого провадження № 43635964 заступника начальника Відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Волинській області Самчука О. П.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням в частині задоволення скарги ОСОБА_1 , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

В судовому засіданні представник боржника ОСОБА_1 адвокат Супрунюк С. М. апеляційну скаргу заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час і місце судового засідання, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта внесені відповідні записи на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо майна боржника ОСОБА_1 (а. с. 3-5).

17 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з письмовою заявою про скасування обтяжень щодо її майна (а. с. 6).

Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) відмовив боржнику ОСОБА_1 у задоволенні її заяви про скасування обтяжень щодо її майна та повідомив останню про те, що обтяження щодо майна № 40101792 від 16 травня 2011 року зареєстровано на підставі постанови ВДВС Луцького районного управління юстиції про звернення стягнення на майно боржника від 29 квітня 2011 року в межах виконавчого провадження № 25798100 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ТзОВ «Волвест», ТзОВ «Арго» в користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором в розмірі 4803609,23 грн, а також повідомив про те, що обтяження щодо її майна № 6005634 від 13 червня 2014 року зареєстровано на підставі постанови про арешт майна боржника від 12 червня 2014 року у виконавчому провадженні № 43635964 про стягнення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ТзОВ «Волвест», ТзОВ «Арго» в користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором в розмірі 3265111,89 грн. Зазначені виконавчі провадження знищені, як такі, строк архівного зберігання яких сплив (а. с. 7, 8).

20 липня 2020 року боржника ОСОБА_1 повідомили про те, що ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн» набуло право кредитора за кредитним договором № 6М/2007/840-МКЛ/481 від 10 травня 2007 року на підставі договору від 17 липня 2020 року № GL48N718070_1_2-N, а 12 липня 2021 року боржника ОСОБА_1 повідомили про те, що ОСОБА_3 є новим кредитором за кредитним договором № 6М/2007/840-МКЛ/694 від 03 грудня 2007 року на підставі договору від 09 липня 2020 року № 50В (а. с. 9, 10).

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (в редакції чинній на час вчинення виконавчих дій).

За положеннями статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції чинній на час вчинення виконавчих дій) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положення містились у редакціях Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час накладення арешту на майно боржника).

За змістом частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Такі висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19).

Згідно з частиною 2 статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Отже, судом встановлено, що з 16 листопада 2017 року на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) відсутні виконавчі провадження, в яких боржником є заявник ОСОБА_1 .

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування арешту з майна та заборону на відчуження майна, належного боржнику ОСОБА_1 , оскільки звернення стягнення на майно боржника застосовується для реального виконання рішення, а з врахуванням відсутності виконавчих проваджень та майнових претензій з боку стягувачів до боржника ОСОБА_1 відсутня необхідність у подальшому застосуванні арешту майна.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що оскільки боржником ОСОБА_1 не сплачено виконавчий збір, а тому, як вважає орган державної виконавчої служби, відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника.

Будь-яких доказів щодо того, що з метою стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_1 державним виконавцем приймалась постанова про відкриття виконавчого провадження і задля виконання цього виконавчого документа державний виконавець накладав арешт на майно боржника ОСОБА_1 відділ примусового виконання рішень суду не надав.

Ухвала суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 про вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів про державну реєстрацію обтяжень не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не робить своїх висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність ухвали суду першої інстанції.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Дуди Юрія Миколайовича залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 листопада 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді