ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/9155/20 Номер провадження 22-ц/814/1352/22Головуючий у 1-й інстанції Курганникова О.А. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в апеляційному суді в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2021 року, ухвалене суддею Курганниковою О.А.,повний текст рішення складено 12 листопада 2021 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з онукою, посилаючись на те, що відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з її сином ОСОБА_2 , який був розірваний за рішенням суду 27.12.2017 року. Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_3 .

Оскільки відповідачка перешкоджає їй у спілкуванні з онукою, позивачка просила суд зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди у спілкуванні з онукою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановити порядок спілкування з онукою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступним чином: перша і третя неділя місяця з 11:00 до 18:00; друга та четверта середа місяця з 16:00 до 19:00; у свята (день народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 , її бабусі 28.03); Новий рік (непарні календарні роки).

Ухвалою суду від 05.02.2021 р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 25.03.2021 р. залучено до участі у справі Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради.

Ухвалою місцевого суду від 15.06.2021 р. замінену третю особу - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради.

Ухвалою суду від 07.10.2021 р. закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду в загальному провадженні з викликом сторін.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.11.2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 відмовлено.

З цим рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, поданій до Харківського апеляційного суду, позивачка, посилаючись на необґрунтованість рішення місцевого суду внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права прохає скасувати рішення місцевого суду, ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що матеріалами справи підтверджено, а відповідачкою не спростовано належними і допустимими доказами той факт, що остання, починаючи з 2017 року, з моменту припинення сімейних відносин з її сином - ОСОБА_2 , перешкоджає їй у спілкуванні з онукою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її вихованні.

Також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає в тому, що в матеріалах справи відсутня відповідь з Департаменту служб у справах дітей, яка надавалася з клопотанням про приєднання до матеріалів справи, а також диск №1, що був доданий разом із відповіддю на відгук відповідачки та надіслано поштою рекомендованим листом з повідомленням.

При ознайомленні з матеріалами справи 15.11.2021 р. вона виявила відсутність опису документів, нумерацію аркушів не по порядку.

Зазначає, що свідок ОСОБА_4 під час технічної перерви перебувала разом з недопитаними свідками.

Також вказує, що відповідачкою порушено правила подання процесуальних документів для сторін, а саме, вона не отримувала клопотання про виклик свідків, заяву ОСОБА_2 , малюнок, заяву про закриття провадження, а відповідачкою у її відзиві та запереченні на позов було в додатках зазначено: «для суду» (а.с. 31-36, 51-56).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28.12.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2021 рок, а ухвалою від 10.01.2022 р. справа призначена до розгляду у Харківському апеляційному суді на 10:00 06.04.2022 р.

10.01.2022 р. до Харківського апеляційного суду надійшов відзив відповідачки ОСОБА_1 на апеляційну скаргу позивачки, у якому відповідачка прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої інстанції, яке відповідає нормам матеріального і процесуального права (а.с 148-165).

21.01.2022 р. від позивачки надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, яку вона просила приєднати до справи та врахувати при ухваленні рішення (а.с. 171-185)

Розпорядженням Верховного Суду від 25 березня 2022 року №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

02.05.2022 р. ця справа надійшла до Полтавського апеляційного суду та ухвалою від 03.05.2022 р. прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу від третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради до апеляційного суду не надходив.

У судове засідання сторони не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлялися. Від позивачки та відповідачки до апеляційного суду на електронну пошту надійшли заяви з проханням розглядати справу без їх участі.

Неявка осіб, належним чином повідомлених про день, час і місце розгляду справи не перешкоджає її розгляду, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, з урахуванням наданих учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на відзив, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції встановив, і це вбачається з матеріалів справи, що з 10.12.2011 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27.12.2017 р. (а.с. 8).

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , де батьками дитини зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 3).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.12.2020 року батько дитини ОСОБА_2 позбавлений батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом з матір`ю, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Позивачка ОСОБА_1 , яка доводиться дитині бабою, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , де створені належні умови для перебування дитини, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 20.09.2021 р. (а.с. 4, 97).

Питання щодо встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої онуки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради, висновком якої Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за недоцільне встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої онуки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 95-96).

У вказаному висновку зазначено, що на засіданні Комісії було з`ясовано, що малолітня дитина не підтримує жодних родинних зв`язків ані з батьком, ані з бабусею, які є для дитини чужими, що підтверджується консультативним висновком спеціаліста відділення медичної психології МЦ «ОН КЛІНІК», а також висновком за даними експериментально-психологічного дослідження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яке було проведено практичним психологом КНП «Міська дитяча лікарня № 5» за дорученням головуючого на засіданні Комісії. За результатами обстеження вбачається, що свого біологічного батька та бабу Леру дитина не згадує, каже «я їх не пам`ятаю».

В судовому засіданні була допитана малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка пояснила суду, що бабусю ОСОБА_1 вона не знає, у неї є бабуся та іншої їй не треба.

Крім цього, місцевим судом були допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

При вирішенні спору суд першої інстанції врахував висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, як представника органу опіки та піклування, згідно якого вказаний орган вважає за недоцільне встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої онуки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім цього, місцевий суд узяв до уваги думку малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була допитана судом, та не висловила бажання спілкуватися з бабусею, яку вона не знає.

З цих підстав дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно із частинами восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Положеннями статті 257 СК України визначено, що баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки та інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Відповідно до статті 263 СК України спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу.

За правилами частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особистої прихильності дитини, її віку, стану здоров`я та інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Право дитини на сімейне виховання включає також право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поширюються, у тому числі, і на відносини між бабою, дідом та онуками, якщо між ними існують достатньо тісні зв`язки (рішення ЄСПЛ у справі «Kruskic v. Croatia» від 25 листопада 2014 року, §108). ЄСПЛ зазначає, що держава повинна за загальним правилом забезпечити збереження сімейного зв`язку там, де він існує. Відносини між бабою, дідом і онуками за своїм характером відрізняються від відносин між батьками і дітьми і, зокрема вимагають меншого ступеня захисту. Право на повагу до сімейного життя баби, діда у відносинах з їхніми онуками передбачає, у першу чергу, право підтримувати звичайні стосунки з онуками, навіть якщо такий контакт зазвичай відбувається за згодою особи, яка має батьківську відповідальність» (рішення ЄСПЛ у справі «Bogonosovy v. Russia» від 05 березня 2019 року, § 82).

Подібні правові висновки щодо врахування найкращих інтересів дитини висловлені у рішенні ЄСПЛ від 23 липня 2019 року у справі «Швець проти України» (заява № 22208/17), а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду у постанові від 12 квітня 20221 року у справі № 638/12278/15, провадження № 61-14491сво20.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Оскільки дід, баба, як з боку батька, так і з боку матері є родичами дітей, батьки чи інші особи, з якими проживають діти, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, своїх прав.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, питання щодо способів участі одного із батьків, баби та діда має вирішуватися судом не тільки з урахуванням інтересів кожного з них, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками, права на безперешкодне спілкування з бабою та дідом, що є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Одним із завдань Сімейного Кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Виховання у колі сім`ї, як раз передбачає у повній сім`ї, тобто при участі усіх членів родини, як молодших, так і старших, і баби з дідом у тому числі.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями статті 19 СК України визначено, що, у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування.

Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.

Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.6. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У статті 12 Конвенції про права дитини закріплені положення, згідно з якими держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі з`являється у дитини з досягненням віку 10 років.

За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її виховання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Як вказувалося вище, за правилами частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особистої прихильності дитини, її віку, стану здоров`я та інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Тлумачення статті 159 СК України свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права.

Колегія суддів, проаналізувавши наявні у справі документи, зокрема, копії листа Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 07.04.2020 р. № 1134/0/202-20 та висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, а також письмові доводи сторін у відзивах на позов та апеляційну скаргу, вважає, що між сторонами існує спір щодо визначення способу у спілкуванні з малолітньою онукою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Як убачається з матеріалів справи, і вказані обставини не спростовані відповідачкою, позивачка неодноразово зверталася до ОСОБА_1 з проханням надати їй можливість зустрічі та спілкування з онукою. Проте, відповідачка заперечувала проти цього, посилаючись на небажання дитини, а також епідеміологічну ситуацію.

Разом з тим, вказані обставини не є підставою для позбавлення позивачки, яка є бабою малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спілкування з онукою, та свідчать про створення відповідачкою перешкод у спілкуванні з дитиною, що суперечить статтям 159, 257, 263 СК України, оскільки позивачка, як баба, має законне право на спілкування зі своєю онукою та на участь у її вихованні.

При визначенні порядку спілкування позивачки з неповнолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , колегія суддів враховує вік дитини, а також те, що вона тривалий час не спілкувалась з бабою, і їй необхідний певний час для налагодження родинних відносин та встановлення емоційного зв`язку з нею. Тому встановлення порядку спілкування з онукою у першу і третю неділю місяця з 11:00 до 15:00 у присутності представника Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради буде відповідати інтересам дитини.

При цьому, колегія суддів критично ставиться до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 20.10.2021 р. № 571, яким визнано недоцільним встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої онуки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він фактично обґрунтований небажанням дитини спілкуватися з бабусею, а також висновком спеціаліста відділення медичної психології МЦ «ОН КЛІНІК», згідно якого малолітня дитина не підтримує родинні зв`язки з батьком та бабусею, яких вважає чужими. А також висновком за даними експериментально-психологічного дослідження ОСОБА_3 , 2013 р.н., яке було проведено практичним психологом КНП «Міська дитяча лікарня № 5» за дорученням головуючого на засіданні комісії, за результатами якого обстеження вбачається, що дитина не згадує та не пам`ятає своїх біологічного батька та бабу. Між тим, вказані висновки спеціалістів до матеріалів справи не надано, дослідити їх зміст не можливо.

Також колегія суддів приймає до уваги відсутність у справі відомостей про те, що у дитини наявний якийсь особливий режим дня (відвідування гуртків, спортивних секцій, медичних процедур тощо) а також те, що вона хворіє на певні хвороби чи має встановлені лікарем діагнози, які б перешкоджали спілкуванню дитини з бабусею у визначений спосіб.

Крім цього, вважає, що саме в такий спосіб будуть враховані інтереси дитини, який не порушуватиме режиму її дня та навчання, не відриватиме її від нормального, звичайного для дітей середовища та не заважатиме нормальному існуванню та розвитку.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про судові витрати, колегія суддів виходить з того, що позивачка є особою з інвалідністю другої групи, що підтверджується наданою суду копією пенсійного посвідчення (а.с. 120) та на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

Частиною першою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

З огляду на наведене, з відповідачки в дохід держави підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання позивачкою позовної заяви у сумі 420,40 грн. та апеляційної скарги у сумі 630,60 грн., а всього у загальній сумі 1051,00 грн., пропорційно до розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. п. 3, 4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2021 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у спілкуванні з неповнолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановити ОСОБА_1 участь у спілкуванні з онукою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у першу і третю неділі місяця з 11:00 до 15:00 годин у присутності представника Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в дохід держави витрати зі сплати судового збору сумі 1051,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12.09.2022 р.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук