Справа № 297/329/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Мацунича М.В., Собослоя Г. Г.,

за участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Менчул» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 14 серпня 2020 року, ухвалене суддею Гецком Ю. Ю.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року Кредитна спілка «Менчул» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що 27.02.2018 між Кредитною спілкою «Менчул» (далі - кредитна спілка) та ОСОБА_1 укладено договір про комерційний кредит № КСНП-30, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 99 000 грн, який зобов`язався повернути у строк до 27.08.2019.

Відповідно до положень цього договору ОСОБА_1 повинен був здійснювати погашення заборгованості щомісяця, яка складається із заборгованості за кредитом та відсотками згідно з умовами договору. Кредитна спілка свої зобов`язання за цим договором виконала у повному обсязі, а саме передала ОСОБА_1 99 000 грн, що підтверджується видатковими касовими ордерами за № 119 від 27.02.2018 і за № 120 від 28.02.2018.

Однак ОСОБА_4 узятих на себе зобов`язань належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього станом на 31.01.2020 перед кредитною спілкою виникла заборгованість у розмірі 124 463,06 грн, яка складається з: - 87 176,52 грн тіла кредиту; - 37 286,54 грн відсотків за користування кредитом.

Зазначала кредитна спілка і те, що з метою забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором, 27.02.2018 між кредитною спілкою та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладені договори поруки № 30/1п, № 30п, за умовами яких вони взяли на себе обов`язок відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_4 .

Посилаючись на те, що відповідачі зазначену заборгованість не погасили, а тому кредитна спілка просила стягнути з них солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 124 463,06 грн, а також 2 102 грн судових витрат по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 14.08.2020 цей позов кредитної спілки «Менчул» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь кредитної спілки «Менчул» заборгованість за кредитним договором № КСНП-30 від 27.02.2018 у розмірі 124 463,06 грн, яка складається з: - 87 176,52 грн тіла кредиту; - 37 286,54 грн відсотків за користування кредитом, а також 2 102 гривень понесених судових витрат.

У листопаді 2020 року співвідповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, яким просив звільнити його від необхідності сплати судового збору в розмірі 2 102 грн на користь кредитної спілки на підставі пункту 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як інваліда 2-ої групи.

Додатковим рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 02.02.2021 у задоволенні цієї заяви співвідповідача ОСОБА_3 в ухваленні додаткового рішення відмовлено.

У листопаді 2020 року співвідповідач ОСОБА_1 подав до Закарпатського апеляційного суду апеляційну скаргу на заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 14.08.2020, яку ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду Джуги С.Д. від 30.11.2020 повернуто апелянту.

У грудні 2020 року співвідповідач ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з заявою про перегляд указаного заочного рішення суду від 14.08.2020 і, як наслідок за результатами її розгляду, ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 02.02.2021 дану заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись із цим заочним рішенням суду ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеності цих обставин та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Скарга мотивована тим, що місцевим судом залишено поза увагою не перебування ним як членом цієї кредитної спілки «Менчул» на час укладення кредитного договору, а відтак кредитна спілка не вправі була видавати йому кредит. Водночас кредитна спілка не має відповідної ліцензії для здійснення діяльності з надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту.

Наголошував, що даний кредитний договір не відповідає вимогам законодавства, оскільки він укладений із порушенням вимог законів України «Про кредитні спілки», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також Ліцензійним умовам провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг» (окрім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою КМУ від 07.12.2016 за № 913, а відтак він є нікчемним у силу закону, в тому числі через укладення його особою, яка не мала на це необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Посилаючись на наведені вище обставини просив оскаржене заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову кредитної спілки «Менчул» відмовити, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу співвідповідача ОСОБА_1 позивач Кредитна спілка «Менчул» не скористалася, як і не скористалися своїм правом приєднатися до апеляційної скарги інші співвідповідачі у справі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Сторони у судове засідання не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, розгляд справи відкласти не просили, а тому їх неявка, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідачки, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У цій справі заочне рішення місцевого суду іншими відповідачами (поручителями) ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не оскаржене. Водночас вимогою апеляційної скарги відповідача (позичальника) ОСОБА_1 є скасування заочного рішення в цілому та відмови у задоволенні даного позову кредитної спілки повністю, тобто і щодо інших учасників справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Проте, на переконання колегії суддів, апелянт ОСОБА_4 не управі зі власної ініціативи і без відповідних на те повноважень просити апеляційний перегляд указаного заочного рішення суду відносно інших відповідачів у справі. Відтак це заочне рішення в частині щодо відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 апеляційним судом не переглядається, а тому предметом і межами апеляційного розгляду є оскаржене заочне рішення лише відносно відповідача ОСОБА_5 .

Судом установлено, що 27.02.2018 між кредитною спілкою «Менчул» та ОСОБА_1 укладено договір про комерційний кредит № КСНП-30, за умовами якого він отримав строком на 18 місяців комерційний кредит у розмірі 99 000 грн, який зобов`язався повернути у строк до 27.08.2019, зі сплатою 42 % річних від суми його залишку за кожен день користування ним /пункти 1.1., 1.2., 2.1., 3.1./. За будь-яких мов, у разі несвоєчасного надходження (прострочення) планового платежу повністю або частково, з 91-го дня прострочення цей кредит визнається кредитом з підвищеним ризиком. Протягом строку визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком, додаткова плата за користування кредитом (проценти) встановлюються у розмірі 18 % річних на залишок кредиту (пункти 3.8., 3.9.). Пунктом 3.6. цього кредитного договору передбачено, що прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом (згідно з графіком платежів) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання кредиту, визначеного в п. 2.1. цього договору, так і після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавцем (а.с.5, 6).

Як убачається з видаткових касових ордерів за № 119 від 27.02.2018 та за № 120 від 28.02.2018, то кредитною спілкою «Менчул» на підставі вказаного кредитного договору ОСОБА_1 було видано, відповідно, 49 000 грн і 50 000 грн кредиту (а.с.3, 4).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за цим кредитним договором, то станом на 31.01.2020 у ОСОБА_1 перед кредитною спілкою виникла заборгованість у розмірі 124 463,06 грн, яка складається з: - 87 176,52 грн тіла кредиту; - 37 286,54 грн відсотків за користування кредитом (а.с.11).

Цей самий розмір заборгованості підтверджується і наданою кредитною спілкою особової картки позичальника ОСОБА_1 , де із 99 000 грн тіла кредиту ним було погашено 11 823,48 грн і залишок кредиту становить 87 176,52 грн, а також залишаються не сплаченими 37 286,54 грн відсотки за користування кредитом (33 893,88 грн /основні %/ + 3 392,66 грн /додаткові %/) (а.с.9).

Частинами першими статей 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння змін його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, установлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

За приписом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій ст. 627 ЦК України регламентовано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, тобто глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Як кореспондує ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини 1, 4 ст. 202 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у ст. 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин уважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, допоки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Отож, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, установлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, уважати такий правочин нікчемним, суд, указуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (постанова Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 196/1467/15-ц, провадження № 61-6893св20)

Кредитний договір укладається у письмові формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Отже, як установлено матеріалами справи відповідач ОСОБА_1 з вимогою про визнання недійсним (оспорюваний правочин) даного кредитного договору до суду не звертався, на його думку (доводи апеляції), такий договір є начебто нікчемним у силу закону через не перебування ним у членах цієї кредитної спілки «Менчул» та через відсутність у кредитної спілки відповідної ліцензії для здійснення діяльності з надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, що унеможливлювало видачу позивачем йому кредиту.

Колегія суддів відхиляє ці доводи апелянта з огляду на таке.

Як убачається з відкритого і загальнодоступного у мережі Інтернет офіційного сайту кредитної спілки «Менчул», то в електронній формі наявне розпорядження № 3571 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на підставі протоколу № 144 засідання комісії від 18.08.2017, про видачу кредитній спілці «Менчул» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредитку (пункт 1 розпорядження), а також про доручення Департаменту регулювання та нагляду за кредитними установами забезпечити внесення інформації про видачу ліцензії, зазначеної в пункті 1 цього розпорядження, до Державного реєстру фінансових установ (пункт 2 розпорядження).

Отож, на час укладення даного кредитного договору 27.02.2018 позивач мав відповідну ліцензію.

Діюче законодавство, на час укладення цього кредитного договору 27.02.2018, не містило такої вказівки для його нікчемності як надання кредитною спілкою кредиту особі, яка не є членом цієї спілки. При цьому колегія суддів констатує, що сам факт укладення кредитного договору, ознайомлення з умовами кредитування, розмір заборгованості ОСОБА_1 не заперечував. Водночас текст підписаного сторонами кредитного договору свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів, які були надані ОСОБА_1 , що і не заперечувалося позичальником. А часткове та неодноразове виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору на протязі певного часу свідчить про те, що відповідачем-позичальником схвалені умови кредитного договору про надання комерційного кредиту та підтримувались правовідносини, які виникли між ним і кредитною спілкою на підставі вказаного кредитного договору.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду лише з формальних міркувань. Недоліки вирішення місцевим судом даного спору між сторонами не призвели до порушення прав і законних інтересів сторін та не впливають на правильність й справедливість ухваленого судом першої інстанції заочного рішення в межах апеляційного розгляду.

Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, на переконання апеляційного суду, оскаржене заочне рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, в тому числі за межами доводів і вимог апеляційної скарги з підстав обов`язкового його скасування через порушення норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України), колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 143 грн слід віднести за рахунок апелянта ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 14 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 липня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді