Справа № 755/6305/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Булгакової Є.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

третьої особи - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання права користування житловим приміщенням, -

у с т а н о в и в:

21.07.2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права користування житловим приміщенням, у якому позивач просить визнати за ним та його сім`єю: дружиною ОСОБА_4 , сином - ОСОБА_5 , право користування житловою кімнатою АДРЕСА_1 .

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 09.06.2004 року на підставі розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №685 від 02.06.2004 року позивач отримав ордер на сім`ю з трьох чоловік, серії Б НОМЕР_9, на зайняття житлового приміщення житловою площею 18,00 кв.м. в комунальній квартири по АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що був прийнятий на квартирний облік у Дніпровському районі м. Києва згідно розпорядження №28 від 27.01.2009 року, як особа, справа якої прибула з іншого району та вважається на квартирному обліку з 28.12.1992 року на загальних підставах. Згідно повідомлення №2 від 24.09.2015 року в квартирі АДРЕСА_1 звільнилась житлова кімната площею 19,20 кв.м. Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №119 від 11.03.2016 року позивачу на сім`ю з трьох осіб надано одну кімнату житловою площею 19,20 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_1 . Цим же розпорядженням гр-ці ОСОБА_6 , яка також претендувала на цю кімнату, відмовлено у наданні цього житлового приміщення. Зазначена кімната згідно розпорядження адміністрації від 26.07.2016 року приватизована (свідоцтво про право власності від 26.07.2016 року). До надання цього приміщення позивач зі своєю сім`єю проживали та проживають по теперішній час у АДРЕСА_1, житловою площею 18,00 кв.м., цієї ж комунальної квартири, яка також приватизована. У цьому ж розпорядженні вказано, що позивач перебуває на квартирному обліку з 28.12.1992 року на загальних підставах, справа квартобліку №36962. Кімната надавалась до підходу черги квартирного обліку для тимчасового поліпшення житлових умов з урахуванням раніше приватизованої жилої площі, зазначено - з квартирного обліку не знімати. В подальшому на підставі цього розпорядження на сім`ю позивача з трьох осіб 29.03.2016 року був виданий ордер №013528 серії Б на право зайняття вказаного вище житлового приміщення. Не погоджуючись з даним розпорядженням гр-ка ОСОБА_6 звернулась до суді і постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2020 року визнано недійсним ордер №013528 від 29.03.2016 року та визнано незаконним розпорядженням Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року в частині відмови ОСОБА_6 у передачі на родину з 5 осіб звільненої кімнати площею 19,20 кв.м., яку вона просила передати у користування її родині. Однією з підстав визнання незаконним розпорядження Дніпровської РДА в частині відмови ОСОБА_6 у наданні її родині спірної кімнати була та обставина, що її родина складається з 5 осіб, а родина позивача з 3 осіб. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.11.2021 року визнане незаконним та скасоване розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської РДА №43-367 від 26.07.2016 року, а також скасовано Свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 26.07.2016 року. Позивач вказує, що на теперішній час змінились обставини, що вплинули на прийняття судових рішень щодо визнання ордеру недійсним, а саме ОСОБА_6 виключена із складу осіб, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки у її власності є однокімнатна квартира, отримана в порядку спадкування. На цей час на квартирному обліку перебуває сім`я з чотирьох осіб. Сторона позивача посилається на положення ст.ст. 33, 43 ЖК УРСР та зазначає, що факт приватизації родиною кімнати № 4 в комунальній квартирі АДРЕСА_1 , житловою площею 18,00 кв.м., у 2004 році, не є підставою позбавлення родини права отримання житлового приміщення в порядку черговості для поліпшення житлових умов, що було б порушенням ст. 47 Конституції України. Також позивач посилається на положення ст. 54 ЖК УРСР, п.п. 38, 39 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР та Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 №470, і зазначає, що із квартирної справи чітко вбачається, що ОСОБА_6 перебувала на квартобліку, як особа, яка потребує поліпшення житлових умов в Дніпровській РДА згідно розпорядження №470 від 20.04.2004 року на загальних підставах, а члени її сім`ї з 18.06.2008 року, що вбачається з витягу з розпорядження Дніпровської РДА від 18.02.2019 №120. У відповідності з цим розпорядженням до облікової справи №32662 внесено зміни, а саме виключено з облікової справи ОСОБА_6 , переоформлено облікову справу на ОСОБА_7 та зазначено вважати датою зарахування на квартоблік родини з 4-х осіб з 18.06.2008 року. За твердженням позивача, право першочергового отримання житлового приміщення у цієї родини відсутнє. Позивач зазначає, що перебуває на квартирному обліку разом з членами своєї родини з 28.12.1992 року, тобто на 16 років раніше ніж родина ОСОБА_7 . Позивач звертає увагу суду також на те, що розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року у частині надання позивачу та членам його родини кімнати житловою площею 19,20 кв.м. не визнавалось судом незаконним, а тому позивач має право на отримання ордеру на дану кімнату у відповідності з цим розпорядженням та чинним законодавством, що регулює порядок отримання особами, які потребують поліпшення житлових умов, кімнат у комунальних квартирах. Також на думку позивача, особи, які зареєстровані в кімнаті 8 по АДРЕСА_1 , у кількості 4 осіб, перебувають на обліку з 2008 року, а тому не мають переваг перед родиною позивача при отриманні житлового приміщення в розумінні ст.ст. 33, 43, 54 ЖК УРСР. Крім того позивач вказує, що він та члени його родини у період 2016-2017 роки зробили капітальний ремонт АДРЕСА_1 на що витратили значну суму грошових коштів, оскільки кімната була у вкрай занедбаному стані. На теперішній час позивач разом зі своєю родиною перебуває на квартирному обліку і спірна кімната надавалась до підходу черги квартирного обліку для тимчасового поліпшення житлових умов, з урахуванням раніше приватизованої жилої площі, тобто кімнати №4, наданої позивачу та членам його сім`ї 09.06.2004 року. Позивач вважає, що не дивлячись на наявність рішення суду про визнання ордеру недійсним, він та його родина мають право на поліпшення житлових умов, а також право користування спірним житловим приміщенням, адже родина позивача зробила у кімнаті ремонт та фактично проживає там з березня 2016 року. Посилаючись на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зміст рішень ЄСПЛ у справах «Кривіцька і Кривіцький проти України», «Прокопович проти росії», «МакКен проти Сполученого Королівства» позивач вказує, що тривалий час проживання особи у житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції. Позивач зазначає, що він та його родина відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР не втратили право користування житловим приміщенням, оскільки постійно у ньому проживають, а відсутність ордеру не підтверджує припинення права на житло при постійному проживанні в цьому житлі. Вселення позивача та його родини у спірну житлову кімнату відбулось на підставі розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року, спірна кімната є постійним та єдиним місцем проживання позивача та членів його родини, позивач та члени його сім`ї ведуть спільне господарство, тривалий час проживають у спірній кімнаті. Поскільки родина позивача тривалий час проживає у АДРЕСА_1 , у розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції наявні достатні та триваючі зв`язки із конкретним місцем постійного проживання. Посилаючись на положення ст.ст. 9, 47, 48 ЖК УРСР позивач зазначає, що сукупна житлова площа наданих йому кімнат АДРЕСА_1 не перевищу норми житлової площі на одну особу (13,65 кв.м.). Позивач вважає, що він разом зі своєю родиною набув права користування житловою АДРЕСА_1 . Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №106 від 04.02.2001 року будинок по АДРЕСА_1 прийнятий до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва. Квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю та складається з 8-ми кімнат. З огляду на вищевказане Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація є відповідачем у справі, як власник зазначеного вище майна.

Ухвалою суду від 28.07.2022 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, а також залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 30.08.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін і суд вирішив перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження у зв`язку із чим справу було призначено до розгляду у підготовчому засіданні.

Ухвалою суду від 08.09.2022 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Ухвалою суду від 20.10.2022 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

17.10.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позовну посилаючись на те, що будинок АДРЕСА_1 був гуртожитком і перебував у віданні Київської міської лікарні №2. Розпорядженням Дніпровської РДА №106 від 04.02.2006 року будинок АДРЕСА_1 прийнятий до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва. Відповідно до Акту приймання-передачі від 01.04.2015 року вказаний будинок знаходиться у господарському віданні та на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» згідно розпорядження Дніпровської РДА №61 від 13.02.2015 року. Позивач разом зі своєю родиною був переселений у вказаний будинок в зв`язку з реконструкцією гуртожитку АДРЕСА_1 . Позивачу разом з його сім`єю у кількості загалом 3 особи був виданий ордер НОМЕР_9 серії Б від 09.06.2004 року на АДРЕСА_1 в комунальній квартирі АДРЕСА_1 . Зазначена комунальна квартира складається з 8-ми кімнат. Пізніше позивач оформив право власності на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 07.03.2007 року. 11.03.2016 року на підставі розпорядження Дніпровської РДА №119 позивачу разом з його родиною був виданий ордер №013528 серії Б на кімнату житловою площею 19,20 кв.м. Кімната була надана родині позивача як такій, що перебуває на квартирному обліку з 1992 року. Пунктом 2 вказаного розпорядження родині ОСОБА_6 було відмовлено у наданні спірної квартири, оскільки остання перебуває на квартирному обліку з 2004 року і кімнату вирішено надати позивачу та його родині. Постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2020 року визнано незаконним розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року про відмову ОСОБА_6 у передачі на родину з 5-ти осіб звільненої кімнати площею 19,20 кв.м. та визнано недійним виданий позивачу ордер. Підставою для прийняття такого рішення суду слугувало те, що на час прийняття оскаржуваного рішення родина ОСОБА_6 мала переважне право на отримання спірної кімнати в зв`язку з більшою чисельністю перебуваючих осіб на квартирному обліку. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки сім`я ОСОБА_1 не є наймачами, а є власниками іншої кімнати в комунальній квартирі, спірне ізольоване житлове приміщення повинно бути надане у загальному порядку відповідно до ч. 5 ст. 54 ЖК УРСР.

17.10.2022 року шляхом формування документів в системі «Електронний суд» до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі ОСОБА_7 , за підписом його представника, зі змісту яких вбачається, що третя особа заперечує проти задоволення позову посилаючись на те, що ОСОБА_7 зареєстрований в кімнаті 8, квартири АДРЕСА_1 . Вказану кімнату, житловою площею 17,8 кв.м., на родину з трьох осіб, 22.10.2001 року отримала мати третьої особи - ОСОБА_6 . Родина третьої особи була поставлена на квартирний облік 20.04.2004 року до загальної черги. 30.03.2005 року мати третьої особи отримала ордер на зазначену АДРЕСА_1 . З 20.04.2004 року ОСОБА_6 перебувала на квартирному обліку, як особа, що потребує поліпшення житлових умов на загальних підставах, складом родини з 5 осіб. На сім`ю з 3-х осіб позивачу був виданий ордер на зайняття кімнати № 4 , квартири АДРЕСА_1 . Загалом у комунальній квартирі мешкає 8 родин, які проживають в окремих кімнатах. У вересні 2015 року АДРЕСА_1 звільнилась і тому мати третьої особи - ОСОБА_6 звернулась до Дніпровської РДА з питанням надання звільненої кімнати, оскільки 5 осіб мешкають у кімнати житловою площею 17,8 кв.м. та потребують поліпшення житлових умов. Розпорядженням Дніпровської РДА ОСОБА_6 було відмовлено у наданні звільненої кімнати, оскільки було вирішено передати кімнату позивачу та його родині, які проживали в іншій приватизованій АДРЕСА_1, житловою площею 19,00 кв.м., складом родини - 3 особи. 18.02.2019 року внесено зміни до облікової справи №32662, а саме переоформлено її на ОСОБА_7 , змінено дату зарахування на квартирний облік на 18.06.2008 року, мати третьої особи виключено з облікової справи, і таким чином на квартирному обліку перебувають 4 особи. Постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2020 року визнано недійсним виданий позивачу ордер щодо АДРЕСА_1, а також визнане незаконним розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року про відмову ОСОБА_6 у передачі звільненої кімнати в комунальній квартирі. Під час розгляду згаданої справи третій особі стало відомо, що спірну АДРЕСА_1 позивач та його дружина приватизували в рівних долях на підставі розпорядження Дніпровської РДА №43-367 від 26.07.2016 року та отримали свідоцтво про право власності на спірну житлову кімнату. Вказане стало підставою для наступного звернення до суду і рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.11.2021 року визнано незаконним і скасовано розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської РДА№43-367 від 26.07.2016 року та скасоване свідоцтво про право власності. Доводи позивача по суті зводяться до незгоди з вище наведеними судовими рішеннями, які набрали законної сили, що суперечить процесуальному закону та є неприпустимим. У вказаних рішеннях чітко зазначено, що на момент передачі ОСОБА_1 спірної кімнати в комунальній квартирі його сім`я не була наймачами, а була власниками частині цієї ж комунальної квартири, а тому правових підстав для застосування ч. 2 ст. 54 ЖК УРСР немає і мали застосовуватись положення ч. 5 ст. 54 ЖК УРСР та родина ОСОБА_6 мала переважне право на отримання спірної кімнати. Третя особа вважає безпідставними посилання сторони позивача на те, що змінились обставини, оскільки постанова суду апеляційної інстанції була прийнята 12.02.2020 року, спірні відносини виникли у 2016 році, коли на квартирному обліку перебувала родина ОСОБА_6 складом сім`ї з 5 осіб, які були наймачами та мали переважне право на отримання звільненої кімнати. Лише ордер є єдиною законною підставою для вселення та користування наданим житловим приміщенням, натомість рішенням суду виданий позивачу ордер щодо АДРЕСА_1 був визнаний недійсним, тому безпідставними є твердження позивача про наявність у нього права на користування кімнатою. Третя особа вказує, що не заперечує наявності у позивача права на поліпшення житлових умов, адже він продовжує перебувати на квартирному обліку у загальній черзі і у відповідності до положень ст. 54 ЖК УРСР у разі відсутності в комунальній квартирі інших наймачів, які потребують поліпшення житлових умов, він у загальному порядку може отримати у користування звільнену житлову кімнату. Також позивач не позбавлений можливості отримання в користування будь-якого іншого комунального майна в загальному порядку, у порядку черговості. Безпідставними на думку третьої особи є посилання позивача на той факт, що розпорядження РДА не визнано незаконним та не скасоване в частині надання йому спірної кімнати, оскільки належним способом захисту є саме визнання недійсним ордеру. У червні 2022 року Дніпровська РДА обґрунтовано надала позивачу відповідь про відмову у повторній видачі ордеру на кімнату, оскільки виданий на підставі розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року ордер визнаний недійсним. Визнання ордеру недійсним повністю спростовує законність користування позивачем спірною кімнатою та вказує на відсутність правових підстав для визнання за ним права користування житловим приміщенням. Після отримання ордеру на спірну кімнату, позивач та його дружина ОСОБА_4 приватизували майно у рівних долях, однак судовим рішенням у справі №755/12044/19 встановлено незаконність набуття права власності на спірну кімнату. Крім вказаного, третя особа також зазначає, що позивачу та його родині ще в травні 2016 року було відомо про ініційований ОСОБА_6 судовий спір, тож сторона позивача розуміючи наявність невирішеного судового спору на момент здійснення приватизації у липні 2016 року, мала проявити розумну обачність та усвідомлювати наслідки вчинення дій з приватизації та проведення ремонту в кімнаті до вирішення спору, а здійснивши такі дії позивач прийняв на себе ризики подальшого спростування у судовому порядку правомірності набуття права власності. У зв`язку з приватизацією позивачем та його дружиною спірної кімнати, їх право власності було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і на теперішній час третьою особою поданий позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (справа №755/6445/22) щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, однак на теперішній час спір ще не вирішений. Позивач звернувся до суду із цим позовом у липні 2022 року, однак на час звернення до суду порушення прав має об`єктивно існувати, а обраний спосіб захисту має бути ефективним. При цьому, позивач та його родина продовжують користуватись спірною кімнатою, жодних доказів протилежного не надано, як і не надано доказів вчинення дій щодо примусового виселення. Отже, на момент звернення до суду порушення прав позивача об`єктивно не існує, що свідчить про передчасність заявленого позову та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

09.11.2022 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує раніше заявлені позовні вимоги та додатково посилається на те, що викладена у відзиві позиція відповідача суперечить його ж позиції у справі №755/8749/16-ц про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним ордеру, де відповідач заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Також відповідач у справі №755/12044/19 заперечував проти задоволення позову щодо визнання незаконним та скасування розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської РДА і скасування свідоцтва про право власності. У своїх поясненнях представник Дніпровської РДА наполягав на законності приватизації, оскільки розпорядження №119 від 11.03.2016 року до цього часу не скасоване. Відповідач протягом всіх інших судових розглядів підтримував позицію родини ОСОБА_9 щодо законності вселення у спірну квартиру, тому є дивною та незрозумілою позиція відповідача у цьому спорі. Право родини ОСОБА_9 на користування житловим приміщенням закріплене Конституцією України і не є оспорюванням висновків суду за попередніми рішеннями. Тривалий час проживання особи у житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції.

09.11.2022 року до суду надійшла відповідь позивача на письмові пояснення третьої особи ОСОБА_7 зі змісту якої вбачається, що позивач не погоджується з аргументами третьої особи та зазначає, що родина ОСОБА_9 має конституційне право на користування житловим приміщенням і ними не оспорюються висновки суду в інших справах. Позивач вказує, що не дивлячись на визнання недійсним виданого ордеру, він все одно має право на поліпшення житлових умов та на користування спірною кімнатою. У кімнаті зроблений ремонт і родина ОСОБА_9 фактично з березня 2016 року проживає в ній. Тривалий час проживання особи у житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Позивач зазначає, що він та його родина відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР не втратили право користування кімнатою, оскільки постійно у ній проживають, а відсутність ордеру не припиняє право особи на житло при постійному проживанні у ньому. Вселення позивача та його родини до спірної кімнати відбулось на підставі розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року і це житло є єдиним місцем проживання позивача та членів його сім`ї, у кімнаті позивач та його сім`я ведуть спільне господарство та проживають тривалий час, тож наявні достатні та триваючі зв`язки із конкретним місцем постійного проживання. Сукупна жила площа АДРЕСА_1 не перевищує норми житлової площі на одну особу. Позивач вважає, що він разом зі своєю сім`єю набув право користування спірним житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній та просить позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та інших заявах по суті справи, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що 11.03.2016 року позивач отримав ордер на спірну кімнату для тимчасового поліпшення його житлових умов до підходу черги. Рішенням суду виданий ордер був визнаний недійсним і таким чином родина втратила право проживання в кімнаті. При цьому, позивач та його дружина до ухвалення відповідного рішення встигли приватизувати кімнату. Розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року в частині надання позивачу кімнати ніким не оспорювалось та є чинним. Позивач та його родина протягом 2016-2017рр. зробили у кімнаті ремонт, витратили значні кошти, тому ініційовано цей позов про визнання права користування житловим приміщенням ураховуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення ЄСПЛ, адже наявні триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання з 2016 року. Посилаючись на зміст рішення Конституційного Суду України від 16.11.2022 року представник вказує, що Дніпровська РДА помилково видала ордер пославшись при цьому не на ту норму закону яка мала застосовуватись, тож наявна помилка державного органу і громадяни не мають страждати від помилок державного органу. При отриманні спірної кімнати позивач надав всі необхідні документи, а помилку допустив саме державний орган, тож у такій ситуації позивач є потерпілим та за ним має бути визнане право користування спірним житловим приміщенням.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просить у задоволенні позову відмовити і додатково пояснила суду, що позивачу була надана кімната №4 , яку він приватизував, а в 2016 році йому була надана кімната № 5 в комунальній квартирі, яка складається з 8 кімнат. Однак, сусіди позивача оскаржили розпорядження РДА та виданий на кімнату ордер, оскільки вони мали переважне право на отримання цієї кімнати. На думку представника, за позивачем та його родиною не можна визнавати право користування кімнатою, оскільки її площа є спірною і кімната знаходиться в комунальній квартирі, тому слід керуватись положеннями ст. 54 ЖК УРСР. Дніпровська РДА видала позивачу ордер на кімнату вважаючи, що він має право на його отримання, однак суд апеляційної інстанції з таким рішенням не погодився.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що позивач та його родина заселились у спірну квартиру на підставі виданого ордеру, зареєстрували у ній місце свого проживання та подали документи на приватизацію. У кімнаті зробили капітальний ремонт, при цьому ОСОБА_6 у своїй кімнаті не проживала, здавала її в оренду, і ніхто із зареєстрованих у її кімнаті не проживав, а лише у 2016 році заселилась донька ОСОБА_6 та проживає до теперішнього часу. Третя особа вважає, що ОСОБА_10 не потребують житла. ОСОБА_7 у квартирі не проживає з 2009 року, спірна кімната ОСОБА_10 не потрібна.

Інші треті особи та/або їх представники в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявні клопотання третіх осіб про розгляд справи без їх участі.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №685 від 02.06.2004 року, ОСОБА_1 на сім`ю з трьох осіб: він, дружина та син, надано АДРЕСА_1 , жилою площею 18,00 кв.м., в комунальній квартирі АДРЕСА_1 . На квартирному обліку перебуває в Деснянському районі з 1992 року, справа квартобліку №10272. З квартобліку не знімати (а.с. 49).

Згідно копії корінця ордеру НОМЕР_9 серії Б ОСОБА_1 09.06.2004 року виданий ордер на сім`ю з 3 осіб на право зайняття житлового приміщення жилою площею 18,00 кв.м., яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 147).

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №119 від 11.03.2016 року, надано одну кімнату житловою площею 19,20 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 на сім`ю з трьох осіб: він, дружина та син. Проживають в іншій приватизованій кімнаті житловою площею 19,00 кв.м. цієї ж комунальної квартири, де всього зареєстровано 3 особи. На квартирному обліку перебуває з 28.12.1992 року на загальних підставах, справа квартобліку №36962. Кімната надається до підходу черги квартирного обліку для тимчасового поліпшення житлових умов, з урахуванням раніше приватизованої житлової площі. З квартирного обліку не знімати (а.с. 85).

Згідно копії корінця ордеру №013528 серії Б ОСОБА_1 29.03.2016 року виданий ордер на сім`ю з 3 осіб на право зайняття житлового приміщення жилою площею 19,20 кв.м., яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (з.б.а.с. 147).

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №119 від 11.03.2016 року, відмовлено ОСОБА_6 з питання надання кімнати житловою площею 19,20 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що вона надана ОСОБА_1 Проживає в іншій кімнаті житловою площею 18,80 кв.м. цієї ж комунальної квартири, де всього зареєстровано 5 осіб. На квартирному обліку перебуває з 20.04.2004 р. на загальних підставах, справа квартобліку №32662 (а.с. 11).

Постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2020 року у справі №755/8749/16-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22.09.2021 року: визнано недійсним ордер №013528 серія Б виданий 29 березня 2016 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації від 11 березня 2016 року ОСОБА_1 з сім`єю з 3 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 19,20 кв.м. яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою - АДРЕСА_1 ; визнано незаконним розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 11 березня 2016 року №119 про відмову ОСОБА_6 у передачі на родину із п`яти осіб звільненої кімнати площею 19,20 кв.м. у комунальній квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 14-34).

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №43-367 від 26.07.2016 року задоволене прохання наймача ОСОБА_1 та вирішено передати 15/100 частини квартири спільного заселення АДРЕСА_1 в приватну, спільну (сумісну або часткову) власність (а.с. 12).

За змістом копії Свідоцтва про право власності, 26.07.2016 року Орган приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації видав відповідне свідоцтво, яким посвідчив, що 15/100 частини приміщення квартири спільного заселення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. ОСОБА_1 та членам його сім`ї: ОСОБА_4 в рівних долях (з.б.а.с. 148).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.11.2021 року у справі №755/12044/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.06.2022 року, визнане незаконним та скасоване розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №43-367 від 26 липня 2016 року; скасоване свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 26 липня 2016 року, видане Органом приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням №43-367 від 26 липня 2016 року (а.с. 35-48, 59-70).

Судом також перевірені посилання третьої особи ОСОБА_7 на те, що на теперішній час між ним та ОСОБА_1 існує спір у справі №755/6445/22 та встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києві від 08.09.2022 року скасовано рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ Корчинської Лілії Володимирівни про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 31148001 від 30.08.2016 року щодо державної реєстрації права спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 (у розмірі частки кожного по 15/200) з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 у розмірі частки кожного по 15/200 на квартиру АДРЕСА_1 .

За змістом Розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №120 від 18.02.2019 року внесено зміни в облікові справи громадян, зокрема, облікова справа №32662 на родину з 5 осіб переоформлена на ОСОБА_7 . Змінена дата зарахування на квартирний облік на 18.06.2008 року. Виключено з облікової справи заявника ОСОБА_6 . Вирішено вважати на квартобліку родину з 4 осіб: заявник - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1.; сестра - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2., племінник - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3., племінниця - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4. Порядок забезпечення житлом: за загальною чергою (а.с. 13).

Вбачається, що 17.06.2022 року позивач звернувся до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням повторно видати ордер на кімнату житловою площею 19,20 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_1 , однак адміністрація своїм листом повідомила позивача про те, що відповідно до розпорядження №119 від 11.03.2016 року йому був виданий ордер на зазначену житлову площу 29.03.2016 року, тому відсутні правові підстави для задоволення прохання позивача (а.с. 50).

Вирішуючи спір по суті суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, ураховуючи наступне.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, при вирішенні справи слід провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла законним та необхідним у демократичному суспільстві, чи відповідає це нагальній суспільній необхідності та чи є це співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Статтею 54 ЖК УРСР визначено наступне:

1. Якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення.

2. Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої статтею 47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член його сім`ї має право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання.

3. Правила, передбачені частинами першою і другою цієї статті, застосовуються незалежно від належності жилого будинку.

4. У разі відмови в наданні жилого приміщення, що звільнилося, у випадках, передбачених цією статтею, спір може бути вирішено в судовому порядку.

5. Якщо ізольоване приміщення, що звільнилося, не може бути відповідно до правил частини другої цієї статті передано наймачеві, який проживає в цій квартирі, його надають іншим особам у загальному порядку.

Аналогічні положення містить п. 67 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. №470.

У постанові Київського апеляційного суду від 12.02.2020 року в справі №755/8749/16-ц зазначено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є наймачами, а є власниками частини цієї ж комунальної квартири, тому правових підстав для застосування при вирішенні даного спору ч. 2 ст. 54 ЖК УРСР немає. Оскільки відповідачі не є наймачами, спірне ізольоване житлове приміщенні повинно бути надане у загальному порядку відповідно до ч. 5 ст. 54 ЖК УРСР. Наведене узгоджується з висновком, викладеним у постанові ВС від 04.06.2018 року у справі №756/1220/16-ц.

Отже, в даному випадку родина ОСОБА_9 мала б право на отримання кімнати лише в загальному порядку, який передбачає черговість (ст. 43 ЖК УРСР), а також необхідність врахування прав осіб, які мають право першочергового та позачергового надання жилих приміщень (ст.ст. 45, 46 ЖК УРСР) та за умови відсутності проживаючих у комунальній квартирі інших наймачів, які мають право на отримання ізольованого житлового приміщенні у відповідності до ч. 2 ст. 54 ЖК УРСР.

Саме у зв`язку із наведеним судовими інстанціями були прийняті рішення про визнання недійсним виданого позивачу ордеру та визнання незаконним розпорядження Дніпровської РДА про відмову у наданні кімнати ОСОБА_6 .

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що він вселився до спірної кімнати на підставі розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року про надання йому житлового приміщення, яке ні ким не оскаржене та не скасоване, з огляду на наступне.

Статтею 58 ЖК УРСР встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

Отже, розпорядження про надання житлового приміщення є актом у даному випадку органу державної влади, який реалізується виданням ордеру та цим вичерпує свою дію, при цьому лише ордер є єдиною підставою для вселення у надане житлове приміщення.

Поряд із цим, виданий позивачу на підставі розпорядження Дніпровської РДА ордер визнаний недійсним, що у відповідності до ст. 59 ЖК УРСР є встановленим законом способом захисту порушеного права, а сама по собі наявність розпорядження, на яке посилається позивач, не посвідчує наявності права користування спірною кімнатою.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст. 2 ЖК УРСР, завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин.

Разом з цим, пунктом 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України закріплено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Під час розгляду справи сторона позивача неодноразово посилалась на наявність у позивача конституційного права на житло, на те що позивач та його родина тривалий час проживають у спірній кімнаті, витратили значні кошти на її ремонт, що ця кімната є єдиним місцем проживання і в цьому контексті наводили положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зміст вище згаданих рішень ЄСПЛ.

Натомість суд встановивши обставини справи надавши їм та зібраним у справі доказам оцінку дійшов висновку, що у світлі положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і наведених рішень ЄСПЛ відмова у позові про визнання права користування житловим приміщенням у даному випадку є законною, необхідною у демократичному суспільстві, відповідає суспільній необхідності та є співрозмірною із переслідуваною законною метою.

Слід зазначити, що у відповідності до положень ст. 47 Конституції України не лише позивач має право на житло, адже норми Конституції розповсюджуються на всіх громадян України і особливий порядок забезпечення житлом встановлюється для громадян, які потребують соціального захисту.

Звісно позивач, як і інші громадяни України має невід`ємне конституційне право на житло, натомість отримавши кімнату на яку позивач право не мав, тим самим порушені права інших осіб, адже не доведено відсутності прав на кімнату громадян, які перебувають на квартирному обліку раніше позивача, мають першочергове або позачергове право на отримання житла, або є іншими наймачами у комунальній квартирі.

На переконання суду, відмова у позові відповідає принципу соціальної справедливості необхідної у демократичному суспільстві.

Суд звертає увагу, що позивач у самому змісті позову наводить суперечливу інформацію стосовно проживання у спірній кімнаті зазначаючи в одному випадку про дійсне проживання у ній, а в іншому вказує на проживання у АДРЕСА_1. Навіть у власних реквізитах позивач наводить свою адресу із посиланням на АДРЕСА_1.

Жодних доказів тому, що позивачем здійснювалось утримання спірної кімнати, сплачувались житлово-комунальні послуги суду не надано.

Разом з тим, суд вважає, що тривале проживання та проведення ремонту у даному випадку не може бути підставою для визнання права користування кімнатою, адже ордер на кімнату позивач отримав наприкінці березня 2016 року, а згідно матеріалів справи, із позовом про визнання ордеру недійсним та визнання розпорядження незаконним ОСОБА_6 звернулась у травні 2016 року.

За таких обставин позивач мав розуміти, що практично від дня надання йому кімнати житлова площа є спірною, і керуючись принципами добросовісності та розумності, до вирішення питання про право на спірну кімнату, міг не витрачати власні кошти на ремонт приміщення.

Натомість, позивач знаючи про оспорювання його права на кімнату здійснив подальшу приватизацію житлової площі у липні 2016 року, що призвело до необхідності повторного звернення заінтересованої особи до суду, що в свою чергу не можна визнати добросовісним з боку позивача.

Крім того, не відповідають дійсності посилання сторони позивача на те, що спірна кімната є єдиним житлом його та його родини, адже за матеріалами справи позивач має у власності кімнату АДРЕСА_1 .

За наведених обставин суд не вбачає підстав для висновку про те, що за позивачем слід визнати право користування житловим приміщення.

Постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2020 року у справі №755/8749/16-ц та Постановою Верховного Суду від 22.09.2021 року у справі №755/8749/16-ц встановлено, що розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №106 від 04.02.2001 року будинок по АДРЕСА_1 прийнятий до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва. Квартира АДРЕСА_1 є комунальною та складається з 8-ми кімнат.

Отже, позивач просить визнати за ним право користування житловою кімнатою, яка є комунальною власністю територіальної громади.

Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

У своїй постанові від 20.07.2022 року у справі №755/15066/19 щодо спору про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права користування квартирою Верховний Суд зробив такі висновки:

1. Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання;

2. Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні;

3. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд;

4. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем;

5. У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому;

6. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову;

7. Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача;

8. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19);

9. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад;

10. Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Частиною п`ятою цієї статті визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради;

11. Згідно з частинами першою, четвертою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, у тому числі на житловий фонд. Районні та обласні ради здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад від імені територіальних громад сіл, селищ, міст;

12. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» питання організації управління районами в місті Києві належать до компетенції Київської міської ради і вирішуються відповідно до Конституції України, цього та інших законів України, рішень міської ради про управління районами міста;

13. Рішеннями Київської міської державної адміністрації від 15 грудня 2011 року №844/7080 «Про впорядкування прийняття майна до комунальної власності територіальної громади міста Києва, передачі його у володіння та користування, передачі до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, закріплення майна на праві господарського відання або оперативного управління» та від 28 жовтня 2010 року № 183/4995 «Про окремі питання організації управління районами в м. Києві», надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва і передачу до сфери управління відповідних районних в місті Києві державних адміністрацій або у володіння та користування суб`єктам господарювання, або закріплення на праві господарського відання чи оперативного управління за юридичними особами комунальної форми власності територіальної громади міста Києва об`єктів житлового фонду, у тому числі: гуртожитків, одноквартирних будинків, квартир у багатоквартирних будинках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, житлових приміщень у гуртожитках (житлових кімнат, житлових блоків (секцій)) тощо разом з вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями, службового житла, майна житлово-експлуатаційних організацій та комунальних підприємств, які обслуговували цей фонд, тощо. Майно, що приймається з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Києва, Київська міська рада зобов`язується використовувати за цільовим призначенням і не відчужувати в приватну власність;

14. Згідно з цими ж рішеннями у разі державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади міста Києва документ (лист-довідку), що підтверджує факт перебування об`єкта нерухомого майна у комунальній власності, видає Департамент комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації, яка є виконавчим органом Київської міської ради;

15. Тобто районні в місті Києві державні адміністрації з питань управління майном, яке є власністю територіальної громади міста Києва, підпорядковуються Київській міській раді;

16. Спірна квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесена до сфери управління Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації;

17. Отже, визначена позивачем як відповідач Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація лише здійснює управління цією квартирою як об`єктом належного територіальній громаді нерухомого майна і не є належним відповідачем у цій справі; відповідачем має бути територіальна громада, у власності якої перебуває майно, тобто територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

За змістом рішення Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», відповідно до статті 7 та статті 11 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" (із змінами та доповненнями), на виконання рішення Київської міської ради від 09.09.2010 N 7/4819 "Про питання організації управління районами в місті Києві" Київська міська рада вирішила: 1. Затвердити переліки об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з додатками 1 - 10 до цього рішення.

У додатку №4 до вказаного рішення Київської міської ради, що має назву «Перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва, що розміщені в Дніпровському районі», під номером 453 у розділі «житлове господарство» значиться житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Отже, вказаний житловий будинок, у якому розміщується квартира спільного заселення №10, є комунальною власністю територіальної громади м. Києва.

Також суд звертає увагу, що у даній справі позивачем є лише ОСОБА_1 , при цьому позивач просить визнати за ним та його сім`єю: дружиною ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5 право користування житловим приміщення.

Поряд із цим жодні дані які б свідчили про те, що ОСОБА_1 із встановлених законодавством підстав має право діяти в інтересах і від імені власної дружини ОСОБА_4 та повнолітнього сина ОСОБА_5 матеріали справи не містять.

Аналіз положень ст. 4 ЦПК України, вказує на те, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 3, 327 ЦК України, ст.ст, 2, 9, 43, 45, 46, 54, 58 ЖК УРСР, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання права користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складний 16.12.2022 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 );

Відповідач - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація (м. Київ, бул-р Праці, 1/1, );

Третя особа - ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 );

Третя особа - ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 );

Третя особа - ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 );

Третя особа - ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 );

Третя особа - ОСОБА_8 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 ).

Суддя -