КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/8813/21 головуючий у І інстанції: Трусова Т.О.
провадження 22-ц/824/6329/2022 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І. (суддя-доповідач), Сушко Л.П., Суханової Є.М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 20 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Дмитро Валентинович, про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом, який обґрунтований тим, що він будучи боржником у виконавчому провадженні з виконання рішення суду про стягнення аліментів, звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. з клопотанням про долучення доказів сплати аліментів на загальну суму 66 573 грн. За результатами розгляду цього клопотання приватний виконавець не взяв до уваги квитанції про сплату коштів на суму 27 500 грн.

За міркуванням позивача зазначена сума є безпідставно отриманими коштами, які підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Окрім того, вважає, що з відповідача мають бути стягнуті інфляційні втрати та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди мотивовані тим, що внаслідок незаконних дії відповідача від відчув сильний дискомфорт та тривалий стрес, хвилювання та душевні страждання, що проявилось у погіршення його загального самопочуття, безсонні, агресивних проявах до близьких людей та неуважності у виконання професійних обов`язків.

Просив стягнути з ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти в сумі 27 500 грн., інфляційні втрати в сумі 5 326,24 грн., три відсотки річних в сумі 2 309,27 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 20 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішенням ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що місцевий суд не дослідив надані докази та викладені фактичні обставини справи, які свідчать про те, що відповідач набула спірні кошти безпідставно та відповідно повинна їх повернути, а також відшкодувати моральну шкоду.

В письмових поясненнях ОСОБА_2 вказує, що з огляду на систематичність спірних платежів, вони здійснювались позивачем не помилково.

Зауважує, що квитанції долучені до матеріалів справи не містять реквізитів, які надавали змогу встановити отримувача коштів.

Враховуючи відсутність вини у своїх діях вважає, що стягнення з неї моральної шкоди є необґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що частина коштів сплачені до 27 серпня 2018 року являються добровільно сплаченими на утримання дитини, при цьому квитанції не містять відомостей про одержувача коштів, що унеможливлює його ідентифікацію та відповідно не дає змоги встановити набувача, та відповідно визнати набувачем відповідача.

Колегія суддів погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д. В. від 21 липня 2020 року відкрите виконавче провадження № 626199989 з виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.02.2020 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , 2009 р.н., у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн., але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, щомісячно, починаючи з 27.08.2018, до повноліття дитини.

22 грудня 2020 року боржник ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця з клопотанням про здійснення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів у зв`язку з частковим самостійним виконанням рішення суду, до якого додав квитанції щодо сплати коштів на загальну суму 66 573 грн.

За результатами розгляду цього клопотання приватний виконавець здійснив розрахунок заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів з урахуванням наданих ним доказів добровільної сплати аліментів, при цьому не взяв до уваги 15 квитанцій про сплату коштів на загальну суму 30 000 грн., про що повідомив боржника листом від 22.04.2021 № 62619989/8063.

Зі змісту вказаного листа вбачається, що приватний виконавець не врахував як докази сплати аліментів 6 квитанцій про сплату коштів на загальну суму 12 000 грн. з підстав відсутності у них даних, згідно яких можна ідентифікувати отримувача платежу, та 9 квитанцій на загальну суму 18 000 грн., які підтверджують сплату коштів за період до ухвалення судом рішення про стягнення аліментів.

Наведений у листі розрахунок заборгованості зі сплати аліментів сторони виконавчого провадження не оскаржували.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави - це таке правовідношення, в силу якого одна сторона (набувач), яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої сторони (потерпілого) без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Згідно з ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

ЇЇ тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18).

Місцевий суд вірно зазначив, що позивач не надав належних доказів на підтвердження факту сплати відповідачу спірних коштів, оскільки установлено невідповідність наданих копій квитанції критерію належності доказів, що полягає у відсутності відомостей про одержувача коштів та про номери рахунків, на які здійснювалось їх перерахування, у зв`язку з чим приватний виконавець і не врахував їх як докази добровільної сплати аліментів.

Колегія суддів зазначає, що із наданих доказів дійсно неможливо ідентифікувати отримувача, а тому неможливо вказувати відповідача дійсним набувачем спірних коштів.

Крім того, слушними є висновки місцевого суду, що частина коштів сплачених позивачем до 27 серпня 2018 року є кошти на утримання дитини сплачені добровільно, якщо їх отримувачем дійсно є відповідач.

Таким чином, ОСОБА_1 , заявляючи вимогу про повернення безпідставно набутих коштів, не довів факт їх набуття або зберігання відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалені судові рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «22» серпня 2022 року.

О.І. Сліпченко

Є.М. Суханова

Л.П. Сушко