Дата документу 13.12.2022 Справа № 335/5647/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/5647/21 Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко І.А.
№ 22-ц/807/1859/22 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення з наданням іншого житла,

ВСТАНОВИВ

У травні 2021 року АТ «ПУМБ» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення з наданням іншого житла.

В обґрунтування заяви зазначало, що між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 5869731 від 30.11.2007 , згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 33 000,00 доларів США строком до 28.11.2027, зі сплатою 11,50% річних, для придбання нерухомості, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,37 кв.м, житловою - 38,3 кв.м. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідачем було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 , яка була придбана частково за кредитні кошти, про що укладений договір іпотеки № 5879417, посвідчений 30.11.2007 Морозовою В.М., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, за реєстровим номером 3180.

Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконує. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2015 у справі № 335/14847/14-ц (№2/335/395/2015) з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 30618,42 доларів США, суму штрафі у розмірі 30364,60 грн. та судовий збір у сумі 3654,00 грн.

У зв`язку з цим позивачем прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку згідно зі ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття його у власність на підставі застереження, яке міститься у п. 4.7.1. Договору іпотеки.

25.07.2017 державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Безсмолим О.В. зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк».

На дату звернення до суду з цим позовом Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 93097079 від 28.07.2017.

У квартирі зареєстровані та проживають відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Проживання та реєстрація у квартирі відповідачів перешкоджає позивачу здійснювати своє право власника.

Позивач, як новий власник, направив відповідачу ОСОБА_1 , як іпотекодавцю, вимоги, в яких попередив про необхідність виселення з квартири. Але вимога про виселення не виконана. Позивач вжив усіх заходів для направлення відповідачам вимоги про виселення, але бездіяльність відповідача ОСОБА_1 та членів його сім`ї щодо отримання кореспонденції, яка їм надходить, свідчить про їх недобросовісність. Проживання та реєстрація у квартирі відповідачів перешкоджає позивачу здійснювати своє право власника - користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, значно ускладняється продаж квартири із зареєстрованим у ній місцем проживання відповідачів, вказаний фактор впливає на ціну, оскільки покупці відмовляються придбавати квартиру із зареєстрованими особами.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 втратив право власності на квартиру, відповідно його право, а також право членів його сім`ї на володіння та користування житлом припинилося.

Також зазначено, що позивач має у власності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 30,8 кв.м, житловою 18,2 кв.м. Квартира є вільною, колишні мешканці вказаної квартири були виселенні на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2014. Вказану квартиру за адресою: АДРЕСА_3 позивач пропонує надати відповідачам для проживання після виселення з квартири АДРЕСА_2 .

Посилаючись на вищезазначене просило суд, виселити з квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 з наданням іншого житла-квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» витрати зі сплати судового збору у сумі 2270,00 грн., по 1135,00 грн. з кожного.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «ПУМБ» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на безпідставність висновків суду, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що проживання та реєстрація відповідачів у спірній квартирі перешкоджає позивачу здійснювати своє право власника користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, значно ускладнюється продаж квартири із зареєстрованим у ній місцем проживання відповідачів, вказаний фактор впливає на ціну, оскільки покупці відмовляються придбавати квартиру із зареєстрованими особами. Оскільки ОСОБА_1 втратив право власності на квартиру, відповідно його право, а також право членів його сім`ї на володіння та користування житлом припинилося.

Також в апеляційній скарзі апелянт посилається на неврахування судом першої інстанції того, що житло, запропоноване позивачем до вселення в нього відповідачів є вільним, оскільки колишні мешканці квартири за адресою: АДРЕСА_3 були виселені на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2014.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі АТ «ПУМБ»), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 5869731 від 30.11.2007, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 33 000,00 доларів США строком до 28 листопада 2027 року, зі сплатою 11,50% річних, для придбання нерухомості, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,37 кв.м, житловою 38,3 кв.м. (а.с.10-14).

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідачем було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 , яка була придбана частково за кредитні кошти, про що укладено договір іпотеки № 5879417, посвідчений 30.11.2007 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. за реєстровим номером 3180 (а.с.15-20).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2015 у справі № 335/14847/14-ц (№2/335/395/2015) з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 30 618,42 доларів США, суму штрафів у розмірі 30 364,60 грн. та судовий збір у сумі 3 654,00 грн., яке набрало законної сили 17 лютого 2015 року (а.с.21-23).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.07.2017 за № 93097079, вбачається, що 25 липня 2017 року державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Безсмолим О.В. зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (а.с.9).

Станом на 09 серпня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14 квітня 2010 року; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 31 січня 2018 року; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 14 квітня 2010 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 14 квітня 2010 року, що підтверджується інформацією Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 09.08.2021 за №01-12/02/2362 (а.с.60).

Крім того, відповідно до наданих представником позивача документів (а.с.31-38), встановлено, що АТ «ПУМБ» на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 30,8 кв.м, житловою 18,2 кв.м., яка є вільною, оскільки колишні мешканці вказаної квартири були виселенні на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2014.

У ході судового розгляду вказаної справи, долучені акти обстеження житлово-побутових умов проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , проведеного відділом по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 14.02.2022 (а.с.98-99) та від 23.05.2022 (а.с.106-118), відповідно до яких зазначено, що вказана квартира не відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про охорону дитинства» для проживання неповнолітніх дітей. Помешкання потребує капітального ремонту та прилегла територія потребує благоустрою та вивезення сміття.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходів із встановлення балансу між інтересами зареєстрованих у спірній квартирі відповідачів, у тому числі і малолітніх дітей, у збереженні житла та інтересами нового власника, який пропонує інше житло, не придатне до проживання.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є положення статті 109 ЖК України, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Отже, частиною другою статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Отже, у разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК України.

Зазначені висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18).

У справі, яка переглядається, АТ «ПУМБ» звернулося до суду із позовом про виселення відповідачів із наданням їм іншого житлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Надання жилих приміщень громадянам регулюється главою 1 розділу III ЖК УРСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 ЖК УРСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.

Згідно зі статтею 379 ЦК України як житло розуміється житловий будинок, квартира, інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Житло повинно відповідати певним критеріям: 1) це має бути приміщення; 2) вказане приміщення має бути придатним для постійного проживання в ньому, відповідати встановленим санітарним, технічним, протипожежним нормам, які встановлюються спеціальним законодавством України.

Відповідно до п. 2 Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 р. № 422 (далі Порядок № 422), житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання повинні відповідати санітарним і технічним вимогам та знаходитися, як правило, у межах одного й того ж населеного пункту за місцем попереднього проживання громадян (крім біженців та внутрішньо переміщених осіб).

Згідно із п. 3 Порядку № 422, потреба в житлових приміщеннях з фондів житла для тимчасового проживання визначається у розмірі не менш як 6 кв. метрів на одну особу.

Згідно з положеннями статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У принц. 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Даний принцип, який охороняє інтереси дитини є пріоритетним для суду, який від імені Держави забезпечує інтереси дитини та в даному випадку, враховуючи, що передана відповідачем ОСОБА_1 в іпотеку спірна житлова квартира, є місцем проживання малолітніх дітей, втручання в право особи на житло шляхом виселення відповідачів не буде співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Така практика є сталою при вирішенні спорів Європейським судом рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції того, що житло, запропоноване позивачем до вселення в нього відповідачів є вільним, оскільки колишні мешканці квартири за адресою: АДРЕСА_3 були виселені на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2014, з огляду на невідповідність даного житла санітарним та технічним нормам.

Відповідно до Акту обстеження житлової квартири та прилеглої земельної ділянки АДРЕСА_4 від 23.05.2022 року, житлова однокімнатна квартира АДРЕСА_4 розташована на першому поверсі двоповерхового будинку та маж загальну площу 30,8 кв.м., житлову площу 18,2 кв.м. житлова квартира АДРЕСА_5 відключені від центральної системи газопостачання та водопостачання. Житлова кімната за вищезазначеною адресою перебуває в занедбаному стані, два вікна забиті фанерними щитами. Вхідні двері забиті дошками та цвяхами. На період роботи комісії сторонні фізичні особи не мешкають. Речей та побутових меблів немає. За висновками комісії, житлова квартира АДРЕСА_4 не відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про охорону дитинства» для проживання неповнолітніх дітей. Житлове приміщення потребує капітального ремонту. Прилегла територія до житлового будинку по АДРЕСА_6 потребує благоустрою та вивезення сміття. До зазначеного акту долучені фото документи та копію технічного паспорту (а.с.108118).

Із урахуванням наведених норм законодавства та висновків комісії за результатами обстеження квартири АДРЕСА_4 слідує невідповідність запропонованої позивачем квартири для проживання в ній відповідачів після виселення з квартири АДРЕСА_2 .

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів, що приміщення, куди пропонується виселити відповідачів з неповнолітніми дітьми, придатне для проживання та відповідає санітарним (занедбаний стан житлової квартири), протипожежним та технічним нормам (відключення житла від центральної системи водопостачання та газопостачання, відсутність вікон та дверей тощо).

Разом з тим, технічні характеристики запропонованої позивачем квартири не відповідають вимогам п. 3 Порядку № 422, оскільки жила площа квартири АДРЕСА_4 становить 18,2 кв.м., що не відповідає нормі у забезпеченні кожного з чотирьох відповідачів не менш, ніж 6 кв. метрами на одну особу.

В таких умовах унеможливлюється дотримання встановлених законодавством житлових норм при забезпеченні громадян жилим приміщенням та забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та захисту їх прав.

Позивач не довів належними та допустимими доказами, що жиле приміщення, а саме квартира АДРЕСА_4 , що пропонується ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та їх неповнолітнім дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для проживання, благоустроєне стосовно до умов даного населеного пункту, відповідає встановленим санітарним і технічних вимогам.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги позивача про виселення з наданням іншого житла є необґрунтованими та недоведеними.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовна заява не підлягає задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному винесенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (Брумареску проти Румунії, №28342/95, п. 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що принцип правової визначеності також встановлює, що жодна сторона не вправі вимагати перегляду остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і постановлення нового рішення по суті. Повноваження суду апеляційної інстанції щодо перегляду рішення суду першої інстанції має використовуватися для виправлення судових помилок. Процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами сама по собі не суперечить принципу правової визначеності, доки використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя у справі (Желтяков проти України, № 4994/04, п. 4244, рішення від 09.06.2001 р.)

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2022 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков