ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7477/22 Справа № 212/2646/22 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Д.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/2646/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 вересня 2022 року, яке ухвалено суддею Козловим Д.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 07 вересня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), треті особи Покровський відділ Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Друга Криворізька державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 , про звільнення з під арешту спадкового майна.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй за життя квартиру АДРЕСА_1 . Єдиним спадкоємцем після її смерті був брат позивача - ОСОБА_4 , який фактично прийняв спадщину, однак документи на спадщину не оформлював.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер та позивач, у шестимісячний строк, звернувся до Другої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області для оформлення спадщини.

Однак, від нотаріуса він дізнався, що на усе майно померлого ОСОБА_4 накладено арешт Покровським ВДВС у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області.

З відповіді Покровського ВДВС у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області позивачу стало відомо, що за постановою державного виконавця за записом в реєстрі речових прав на нерухоме майно № 14873795 від 08.06.2016 року на майно ОСОБА_4 накладено арешт та оголошено у розшук причіп ALKA, д. н. НОМЕР_1 , та причіп КРАЗ 813810, д. н. НОМЕР_2 , а також накладено арешт на розрахункові рахунки в банківських установах за постановою державного виконавця від 03.03.2020 року. При цьому, арешт на розрахункові рахунки ОСОБА_4 в банківських установах було накладено вже після його смерті.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 19 серпня 2021 року вбачається, що за постановою Жовтневого ВДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області від 16.03.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за ВП № 50519092 арешт було накладено на все нерухоме майно ОСОБА_4 (№ НОМЕР_3 ).

Також, Покровський ВДВС у м. Кривому Розі 10.03.2022 року повідомив, що на виконанні Покровського ВДВС у м. Кривому Розі перебувало виконавче провадження АСВП № 50519092 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 2/212/3521/13 від 21.11.2013 року, виданого Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ ПриватБанк боргу в сумі 35178,85 гри. Оскільки, боржником зазначене рішення суду не було виконано, державним виконавцем було накладено арешт на все нерухоме майно боржника. Станом на 10.03.2022 року, відомості щодо фактичного виконання судового рішення відсутні.

Існування арешту на спадкове майно перешкоджає ОСОБА_1 прийняти спадщину після смерті свого рідного брата, що у свою чергу порушує право позивача на спадкування квартири АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що він, як спадкоємець після смерті свого брата, не може оформити право власності на спадщину, позивач просив суд зняти арешт з усього майна ОСОБА_4 , накладеного за постановою державного виконавця від 16.03.2016 року в рамках виконавчого провадження № 50519092, стягнувши з відповідача судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 вересня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Скасовано арешт, накладений постановою Покровського ВДВС міста Кривого Рогу ГТУЮ у Дніпропетровській області від 16 березня 2016 року, в рамках ВП № 50519092, на все нерухоме майно ОСОБА_4 із забороною його відчуження та внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 7 992,40 грн.

В апеляційній скарзі відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з`ясування судом всіх обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем та його адвокатом не було враховано положень ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, згідно яких спадкування є перехід прав та обов`язків спадкодавця до спадкоємців. Оскільки, спадкодавець залишив за собою борги, то його спадкоємець має сплатити ці борги, а вже потім вимагати зняття арешту із спадкового майна. Станом на дату розгляду справи судом першої інстанції, розмір заборгованості складає 51 894,64 грн. і без сплати цієї суми боргу є неможливим зняття арешту із майна.

При цьому, зазначає, що позивач не виконав вимоги статті 1281 ЦК України та не повідомив своєчасно АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про смерть боржника, а тому останній не втратив право вимоги до спадкоємців та має право задовольнити свої вимоги за рахунок спадкового майна.

Наполягає на тому, що судове рішення є обов`язковим до виконання, а зняття арешту з нерухомого майна, належного боржнику у виконавчому провадженні, призведе до неможливості виконання рішення суду.

Також вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнутий судом, є неспівмірним із складністю справи та недоведений.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Павленко В.В., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, просить стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати, понесені ним на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Павленка В.В., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її бз задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що, відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 9 серпня 2005 року Жовтневим відділом РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1545, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 73 років.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_4 від 20 січня 1999 року, що було зареєстроване Криворізьким міським бюро технічної інвентаризації, та технічного паспорту на житло, ОСОБА_3 на праві приватної власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Згідно Свідоцтва про народження, виданого 9 серпня 1973 року Центрально-міським РАГС м. Кривого Рогу, актовий запис від 23 лютого 1967 року, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його матір`ю вказана ОСОБА_3 .

Згідно із свідоцтвом про народження, виданим 15 травня 1958 року Центрально-міським РАГС м. Кривого Рогу, актовий запис від 12 червня 1954 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , його матір`ю вказана ОСОБА_3 .

Згідно довідки КП «ЖЄО №31» від 6 травня 2015 року, ОСОБА_3 , на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_4 , що також підтверджується інформацією Департаменту адміністративних послуг Виконкому Криворізької міської ради від 2 серпня 2022 року.

Згідно матеріалів спадкової справи № 455/2015, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , із заявою про прийняття спадщини спадкодавця до Другої Криворізької державної нотаріальної контори Кириченко Юрій Іванович звернувся 20 травня 2015 року.

Згідно Свідоцтва про смерть, виданого 24 січня 2019 року Покровським районним у місті Кривому Розі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис № 127, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , у віці 52 років.

Згідно копій матеріалів спадкової справи № 87/2019, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , із заявою про прийняття спадщини спадкодавця до Другої Криворізької державної нотаріальної контори позивач звернувся 6 лютого 2019 року.

ОСОБА_4 , на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 , був зареєстрований один у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Департаменту адміністративних послуг Виконкому Криворізької міської ради від 2 серпня 2022 року.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Покровським ВДВС міста Кривого Рогу ГТУЮ у Дніпропетровській області постановою від 16 березня 2016 року, в рамках ВП № 50519092, було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_4 та заборону на його відчуження.

Згідно відповіді Покровського ВДВС у м. Кривому Розі ПСМУ Міністерства юстиції (м.Дніпро), на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження ВП № 50519092 щодо виконання виконавчого листа від 21.11.2013 року за рішенням суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» боргу в загальній сумі 35178,85 грн., в рамках якого, постановою від 16 березня 2016 року, було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_4 , та наразі відомості про повне виконання рішення суду не надходили, що також підтверджується копією заочного рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2013 року.

Згідно відомостей з Єдиного реєстру боржників від 6 червня 2022 року та з Автоматизованої системи виконавчих проваджень від 6 червня 2022 року суд встановив, що відносно боржника ОСОБА_4 відсутні відкриті виконавчі провадження щодо примусового виконання рішення суду від 28.10.2013 року на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виконання положень ст. 1282 ЦК України можливе лише після реалізації спадкоємцем ОСОБА_4 , позивачем по справі, своїх спадкових прав, шляхом отримання у нотаріусу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що належало спадкодавцю, з реєстрацією такого права, оскільки без фіксації державою прав ОСОБА_1 на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 неможливе задоволення вимог відповідача, оскільки борг ОСОБА_4 відшкодовується його спадкоємцем виключно в межах вартості такого нерухомого майна, фактично одержаного у спадщину ОСОБА_1 . При цьому, з огляду на відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо ОСОБА_4 з примусового виконання рішення суду від 28.10.2013 року на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а також внаслідок смерті боржника та наявності у нього спадкоємця, позивача по справі, арешт на все нерухоме майно ОСОБА_4 із забороною на його відчуження, накладений постановою від 16 березня 2016 року в рамках ВП № 50519092, підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішені цього спору, суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права - це панування права в суспільстві; верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо; всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України; справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права; у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Конституційний Суд України в абзаці другому пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 зазначив, що діяльність правотворчих і правозастосовчих органів держави має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 вказав, що одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Зазначена позиція кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з положеннями ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.5 ст.1268 цього Кодексу незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Позивачем доведено та фактично не оспорюється відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що, відповідно до ст.1261 ЦК України, позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті брата ОСОБА_4 , який в установлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, а отже є власником спадкового майна, зокрема, квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з положеннями ч.1 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до ч.2 цієї статті, про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Згідно ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для заняття арешту з усього майна боржника є надходження на рахунок органу Державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.

Разом з тим, згідно з частиною першою цієї статті, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до частини п`ятої цієї статті у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника (п.7 ч.4 ст.59 вказаного Закону).

Судом встановлено, що заочне рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2013 року не було виконано боржником ОСОБА_4 у повному обсязі, однак, згідно відомостей з Єдиного реєстру боржників від 6 червня 2022 року та з Автоматизованої системи виконавчих проваджень від 6 червня 2022 року, відносно боржника ОСОБА_4 відсутні відкриті виконавчі провадження щодо примусового виконання рішення суду від 28.10.2013 року на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що за таких обставин правові підстави для перебування спадкового майна під арештом відсутні.

При цьому, збереження арешту спадкового майна чинить позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні успадкованим майном, а отже суд дійшов вірного висновку, що належне позивачу майно під арештом знаходиться безпідставно.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав стягувача, боржника та інших осіб здійснюється шляхом оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, а також у позовному провадженні.

Оскільки боржником у виконавчому провадженні була особа, яка померла, і захист майнових прав шляхом оскарження бездіяльності державного виконавця неможливий, суд дійшов до вірного висновку, що іншого способу поновити своє порушене право позивач не має, тому обґрунтовано звернувся до суду з вказаним позовом.

За таких обставин, враховуючи те, що наданими позивачем доказами підтверджено, що боржник помер, тобто його правоздатність припинена, на виконанні в органах державної виконавчої служби виконавче провадження, у межах якого накладено арешт на майно спадкодавця ОСОБА_4 , не перебуває, наявність арешту на спадкове майно суттєво обмежує права позивача як спадкоємця, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про звільнення спадкового майна з-під арешту, шляхом скасування арешту, накладеного постановою Покровського ВДВС міста Кривого Рогу ГТУЮ у Дніпропетровській області від 16 березня 2016 року в рамках ВП № 50519092 на все нерухоме майно ОСОБА_4 із забороною його відчуження та внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що буде відповідати характеру порушеного права, оскільки в іншій спосіб захистити свої права позивач позбавлений можливості.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що позивачем та його адвокатом не було враховано положень ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, згідно яких спадкування є перехід прав та обов`язків спадкодавця до спадкоємців, та, оскільки, спадкодавець залишив за собою борги, то його спадкоємець має сплатити ці борги, а вже потім вимагати зняття арешту із спадкового майна, а також про те, що позивач не виконав вимоги статті 1281 ЦК України та не повідомив своєчасно АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про смерть боржника, а тому останній не втратив право вимоги до спадкоємців та має право задовольнити свої вимоги за рахунок спадкового майна, колегією суддів не приймаються, адже, згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, тобто, задоволення вимог кредитора спадкодавця можливе лише в межах вартості майна одержаного у спадщину, для чого спадкоємцю слід отримати Свідоцтво про право власності на спадкове майно, що неможливо за умови наявності арешту на нерухоме майно, яке за життя належало спадкодавцю.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, згідно наведеної правової норми, кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі ж відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Тобто, у ст. 1282 ЦК України передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимог.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року по справі № 645/6151/15-ц.

Не можна погодитись і з доводами апеляційної скарги відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з відповідача на користь позивача, є необґрунтованим та явно завищеним.

Так, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. підтверджені належним чином матеріалами справи, а саме: Договором від 20 січня 2022 року про надання правової допомоги, Актом приймання-передачі наданих послуг з описом наданих адвокатом послуг на суму 10000 грн., які повинні бути сплачені до 31 грудня 2022 року, а також ордером адвоката Павленко В. В. та Свідоцтвом на право зайняття адвокатської діяльності.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, а також зважаючи на задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі та з урахуванням заяви відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК», поданої до ухвалення рішення у справі, щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обґрунтованими є витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн. та їх стягнення не суперечить принципу розподілу судових витрат та є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Згідно п. в ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За результатами розгляд справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання професійної правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання професійної правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджуються здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робі, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, за надання професійної правничої допомоги за Договором про надання юридичної (правничої) допомоги від 03 листопада 2022 року та Акту прийому-передачі наданих послуг до цього Договору, сторонами визначено, що вартість послуг за цим Договором становить 15 000,00 грн. та ці витрати мають бути сплачені позивачем до 03 травня 2023 року.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи в суді апеляційної інстанції, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що обґрунтованими є витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 7 000,00 грн. та їх стягнення не суперечить принципу розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 вересня 2022 року - залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: