ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року

м. Черкаси

Справа № 711/8261/21
Провадження № 22-ц/821/867/22
Категорія: 301000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

за участю секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 травня 2022 року (ухваленого під головуванням судді Скляренко В.М. в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси, повний текст рішення складено 25 травня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

15 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка є співвласником Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 . На підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси, вказує ОСОБА_1 , вона у 2014 році вселилася в належну їй частку домоволодіння, однак, деякі відповідачі стали все руйнувати та вивозити, в тому числі вирізали газове опалення, вивезли плиту та котел. А в 2015 році відповідачі без її дозволу відрізали будинок від постачання газу. За зверненням позивачки на місце виїжджала комісія ПАТ «Черкасигаз», яка склала акт від 15.02.2015 року про те, що ОСОБА_2 самовільно відрізав газ від Ѕ частини домоволодіння.

Також вказувала, що у 2011 році ПАТ «Черкасигаз» уклало договір з ОСОБА_2 на газопостачання Ѕ частини домоволодіння без її дозволу та дозволу інших співвласників будинку.

Позивачка вказує, що особисто декілька раз зверталася до ТОВ «Черкасигаз збут», надавала копії документів на право власності та просила укласти договір на газопостачання із нею, однак, їй постійно відмовляли, посилаючись на те, що немає письмового дозволу інших співвласників, тому належна їй Ѕ частина домоволодіння опалюється електрокаміном.

Посилаючись на викладене, позивачка вказує, що змушена була звернутися до суду із відповідним позовом та просила постановити судове рішення, яким визнати незаконною відмову співвласників Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 щодо надання письмової згоди для укладення договору на газопостачання між нею та ТОВ «Черкасигаз збут».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 травня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами порушення її прав з боку відповідачів (співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 ), а саме факту відмови з боку останніх в наданні письмової згоди на укладання нею договору постачання природного газу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 01 червня 2022 року, позивач ОСОБА_1 , вважаючи, що оскаржуване рішення безпідставне та необґрунтоване, постановлене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для правильного вирішення позову, із порушенням норм матеріального права, просила апеляційний суд скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 травня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким визнати незаконною відмову співвласників Ѕ домоволодіння, що по АДРЕСА_1 : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 щодо надання письмової згоди для укладення договору на газопостачання між нею та ТОВ «Черкасигаз збут».

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга фактично мотивована тими ж доводами що і позовна заява. Також позивач зазначає, що постановою Черкаського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року вже встановлено, що вона зверталась до інших співвласників домоволодіння щодо надання згоди, але не були залучені всі відповідачі.

Вказує, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 блокують укладення договору з ТОВ «Черкасигаз збут», ОСОБА_4 проживає в Криму, ОСОБА_5 більше 22 років проживає за кордоном не відомо де і в Україну не приїздить, ОСОБА_6 також не надає згоду на укладення договору та підключення газу до Ѕ частини домоволодіння.

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив

Фактичні обставини справи

Позивачці ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом №2-1692 від 02 листопада 2006 року, виданим державним нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори Фіщук С.О., на праві власності належить 1/5 частина від Ѕ частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 . (а.с. 4).

Співвласниками зазначеного будинку також є ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (по 1/5 частці за кожним від Ѕ частини домоволодіння), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (по Ѕ частці за кожним від 1/10 частини домоволодіння), що підтверджується відповідними свідоцтвами про право на спадщину за законом (а.с. 6, 7, 8, 9, 10).

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права, чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам ,визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Аналогічні висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298цс19), від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Законом України «Про ринок природного газу» встановлено правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу.

Так, статтею 12 даного Закону, яка регламентує правила постачання природного газу, визначено, зокрема, що постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку.

У свою чергу, згідно до ст. 40 приведеного Закону, яка регулює послуги розподілу природного газу, передбачено, що розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами.

За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором.

27.11.2015 р. набрали чинності Правила постачання природного газу, затверджені постановою НКРЕКП від 30.09.2015 N 2496 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за N 1382/27827, а також Кодекс газорозподільних систем, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 N 2494, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за N 1379/27824.

Крім того, на виконання вимог статей 12 та 40 Закону України «Про ринок природного газу» НКРЕКП було затверджено Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам (постанова Національної комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 N 2500, зареєстрована у Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 р. за N 1386/27831) і Типовий договір розподілу природного газу (постанова НКРЕКП від 30.09.2015 N 2498, зареєстрована у Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за N 1384/27829) (дата набрання чинності вищевказаних постанов НКРЕКП 01.12.2015).

Таким чином, згідно до вимог приведеного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, споживач повинен укласти договір про розподіл природного газу з відповідним оператором газорозподільної системи та договір про постачання природного газу з постачальником, який зобов`язується поставити споживачеві природний газ.

Водночас при вирішенні даного спору слід враховувати і те, що відповідно до пункту 11.6. Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, у разі якщо об`єкт споживача перебуває у власності (користуванні) кількох осіб, укладається один договір з одним із співвласників (користувачів) за умови письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відмітка в заяві-приєднанні.

Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом №2-1692 від 02.11.2006 року, ОСОБА_1 на праві власності належить 1/5 частина від Ѕ частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що співвласниками зазначеного будинку також є ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (по 1/5 частці за кожним від Ѕ частини домоволодіння), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (по Ѕ частці за кожним від 1/10 частини домоволодіння).

З аналізу вищевикладеного, укладення договору постачання природного газу споживачами будинку, який перебуває у спільній частковій власності, відбувається з одним із співвласників (користувачів) за умови письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів) із зазначенням про це в заяві-приєднанні.

Проте, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції, позивачкою не надано належних та допустимих доказів відмови співвласників від укладення договору на постачання природного газу, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не доведено порушення відповідачами її права у здійсненні користування майном.

Враховуючи всі встановлені обставини по справі, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини даної справи, дав належну оцінку зібраним доказам в їх сукупності, правильно послався на закон, що регулює спірні правовідносини і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 258, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко