Провадження № 2/337/103/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року Хортицький районний суд міста Запоріжжя у складі:

головуючого судді Сидорової М.В.

за участю секретаря Сабліної А.А.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що з 22.12.2016 року вона зареєстрована та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка на даний час перебуває у власності територіальної громади міста Запоріжжя. У вказаній квартирі вона була зареєстрована за згодою попереднього власника квартири, яким на той час був ОСОБА_6 - її рідний брат, відповідно до договору довічного утримання. У вказаній квартирі вона також проживала раніше з 2011 року по 01.07.2015 рік. Крім того, у вказаній квартирі з 16.02.2015р. по 12.06.2016р. проживав разом з нею ОСОБА_6 , вони вели спільне господарство. Під час тривалого проживання у вказаній квартирі, вона несе витрати на її утримання (здійснює всі належні та обов`язкові комунальні платежі), квартира є її єдиним житлом.

Також зазначає, що рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2015р. у справі ЄУН 337/5258/13-ц та рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 30.04.2015р. ОСОБА_4 вселено у вказану квартиру, проте бажання проживати у цій квартирі відповідач не виявив, жодних дій по вселенню у квартиру ОСОБА_4 не вчиняє, до неї офіційно з цього питання не звертався. Він з 2011 року постійно проживає зі своєю бабусею, дружиною та дитиною у трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 , житлом забезпечений належним чином. Приблизно у грудні 2020 року - січні 2021 року він зареєстрував своє місце мешкання у квартирі де вона мешкає, однак з питань переїзду та проживання у квартирі до неї та її брата ОСОБА_6 не звертався. При цьому ні вона, ні інші особи ніяких перешкод у проживанні у вказаній квартирі ОСОБА_4 не чинили. Чисельні судові позови ОСОБА_4 до неї та членів її сім`ї були пов`язані з виселенням мешканців квартири. Водночас, їй почали нараховувати додаткову оплату за житлово-комунальні послуги за відповідача, зокрема, за вивіз сміття, яку вона вимушена оплачувати самостійно, а ОСОБА_4 зі свого боку від утримання житла ухиляється, за комунальні послуги не сплачує. Також через це вона не може оформити субсидію.

Вважає, що ОСОБА_4 втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, більше шести місяців, відсутністю за місцем реєстрації, ухиленням від оплати комунальних послуг та інших витрат по утриманню житлового приміщення, наявністю іншого постійного місця проживання.

Ухвалою суду від 24.09.2021р. за вказаним позовом відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

08.11.2021р. до суду від відповідача ОСОБА_4 надійшов зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому він, після уточнення позовних вимог, просить вселити його у квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 16.11.2021р. відповідачу ОСОБА_4 , за клопотанням представника - адвоката Фельського С.Л., поновлено строк на подання зустрічного позову, зустрічний позов прийнято до судового розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 з 2011 року в судовому порядку захищає своє право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, 15.02.2011р. його дядько ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою та зняття його з реєстрації. Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2011р. такий позов було задоволено. Після цього ОСОБА_7 було приватизовано квартиру, а 16.06.2011р. він її продав ОСОБА_8 , який, в свою чергу, 02.09.2011р. продав її ОСОБА_9 та ОСОБА_1

ОСОБА_4 неодноразово звертався до суду для захисту своїх житлових прав, в результаті рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2012р. приватизацію вищевказаної квартири визнано незаконною та скасовано свідоцтво про право власності на житло, яке було зареєстровано на ОСОБА_7 .

Далі, рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 18.06.2013р. визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, який був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Після цього, ОСОБА_4 подав до суду позов до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ТОВ ЗМБТІ про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, вселення та скасування реєстрації права власності, у задоволенні якого рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20.01.2014р. йому було відмовлено. Проте, 03.04.2014р. Апеляційним судом Запорізької області рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20.01.2014р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким його позов було задоволено.

20.02.2015р. рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя у справі №337/5258/13-ц вирішено вселити ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 , цим же рішенням витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та передано Запорізькій міській раді вищевказану квартиру, скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_9 на цю квартиру.

30.04.2015р. Апеляційним судом Запорізької області ухвалено рішення про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1 .

Проте, під час виконання вказаного судового рішення було з`ясовано, що у зазначеній квартирі мешкає ОСОБА_6 , який зареєструвався в ній навмисно у жовтні 2012 року, у той час, коли судами розглядались судові справи з приводу даної квартири.

У зв`язку з цим ОСОБА_4 звернувся до суду з новим позовом та рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13.10.2015р., яке набрало законної сили 18.11.2015р., ОСОБА_6 виселено зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Водночас, під час апеляційного оскарження вказаного рішення суду, ОСОБА_6 до своєї апеляційної скарги додав договори довічного утримання, які він уклав з ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , відповідно до яких він мав право мешкати у зазначеній квартирі.

У зв`язку з цим ОСОБА_4 звернувся до суду з новим позовом та рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 12.12.2018р., яке набрало законної сили 23.07.2019р., вищевказані договори довічного утримання визнано недійсними.

В подальшому, 24.07.2019р. Хортицьким районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист на виселення ОСОБА_6 , але виконання вказаного рішення відбулось лише 16.06.2021р.

Водночас, прибувши до квартири з виконавцем та працівником поліції ОСОБА_4 виявив, що там мешкає ОСОБА_1 , яка у квартиру його фактично не пустила, а працівник поліції повідомив, що рішення про вселення ОСОБА_4 до помешкання немає.

Таким чином ОСОБА_4 намагався вселитися у квартиру АДРЕСА_1 , але через конфлікт, який відбувся з ОСОБА_1 , створення нею перешкод у користуванні житлом, йому це зробити не вдалось, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду з зустрічним позовом.

06.12.2021р. до суду від позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 надійшов відзив на зустрічний позов ОСОБА_4 , в якому зазначено, що ОСОБА_4 втратив право користування спірним житловим помешканням, оскільки квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Запоріжжя, а ОСОБА_4 рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2015р. та рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 30.04.2015р. вже було вселено у спірне помешкання, однак він у квартирі проживати не розпочав та не мешкає у спірній квартирі понад 6 місяців, має інше постійне місце мешкання. Отже, відповідач втратив право користування квартирою і не може бути у неї вселений.

Також вказує, що 16.06.2021р. ОСОБА_4 як стягувач у виконавчому провадженні №58304642, яке було відкрито з примусового виконання виконавчого листа, виданого 24.01.2019р. Хортицьким районним судом м.Запоріжжя по цивільній справі №337/2943/18 про виселення ОСОБА_6 , вільно зайшов у спірну квартиру та перебував в ній деякий час, але ніяких речей з собою не мав, після чого самостійно, добровільно вийшов з квартири та покинув місце проведення виконавчих дій.

Крім того вказує на те, що ОСОБА_4 з 2016р. по 2021р. (у тому числі 16.06.2021р.) до національної поліції з заявами щодо перешкоджання вселенню чи користуванню спірною квартирою з боку ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та інших осіб не звертався. Отже, його твердження про чинення йому перешкод у користуванні квартирою ніякими належними та допустимими доказами не підтверджено, у зв`язку з чим в задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

08.12.2021р. ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито справа, призначена до судового розгляду.

Ухвалою суду від 20.01.2022р. відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Писаренко С.Ю. про поновлення строку на подання додаткових доказів.

Ухвалою суду від 19.05.2022р. відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Писаренко С.Ю. про закриття провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_4 .

В судовому засіданні позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник - адвокат Писаренко С.Ю. позовні вимоги про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та з тих же підстав заперечили проти задоволення зустрічного позову. Позивачка ОСОБА_1 додатково пояснила, що взагалі вона бачила ОСОБА_4 лише один раз, приблизно у травні 2021 року. У спірній квартирі він не проживає тривалий час, у нього є інше помешкання, він мешкає у своєї бабусі разом з дружиною та дитиною, тобто житлом забезпечений. Вона іншого житла не має, набула спірне житло добросовісно, відповідача вона житла не позбавляла. Наразі вона має намір продати вказану квартиру та купити себе інше помешкання.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 не визнав, підтримав в повному обсязі зустрічні позовні вимоги про його вселення до спірної квартири з підстав, викладених у зустрічному позові.

Крім того, відповідач ОСОБА_4 , будучи допитаний в судовому засіданні за правилами допиту свідка, пояснив, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , він зареєстрований, але тривалий час не проживає з поважних причин, а саме через чисельні перешкоди, які чиняться йому, зокрема зі сторони позивачки. Так, з народження він разом з матір`ю мешкав у спірній квартирі. У 1997 році його мати померла, у зв`язку з чим він став мешкати у сусідньому будинку у квартирі батька з бабусею, а в спірній квартирі залишився проживати його дід ОСОБА_11 та брат матері - його дядько ОСОБА_7 . Коли йому було 16 або 17 років його дядько ОСОБА_7 повідомив йому, що він його виписав, проте він не повірив, але коли прийшов до військового комісаріату, дізнався що виписаний у 2011 році зі спірної квартири, і з цього часу почались чисельні судові процеси, оскільки дядько встиг продати квартиру. Свого житла він не має, на даний час житло орендує. Він неодноразово приходив у спірну квартиру, дзвонив у двері, але йому не відкривають. Після ухвалення судових рішень на його користь, він у 2015 році прийшов до квартири з наміром там мешкати, але дізнався що там мешкає раніше невідомий йому ОСОБА_6 , у зв`язку з чим знов був вимушений звертатись до суду з позовом про виселення ОСОБА_6 . В подальшому, влітку 2021 року він разом з державним виконавцем та працівником поліції приходив до вказаної квартири для виселення останнього, двері відкрила ОСОБА_1 , він зайшов до квартири з наміром зайняти житлове приміщення у квартирі, мав намір змінити замки, але через конфлікт, який відбувся з ОСОБА_1 , яка не дозволила цього зробити, покинув приміщення.

Після оголошення перерви в судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 в наступне судове засідання не прибув, у зв`язку з чим суд проводив подальший судовий розгляд у його відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Фельський С.Л. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та просив задовольнити зустрічний позов ОСОБА_4 з підстав, викладених у зустрічному позові.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» («Кривіцька і Кривіцький проти України» KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Ст.47 Конституції України та ст.1, 9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно зі ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судом встановлено, що на підставі ордеру №7443 від 21.12.1979 року ОСОБА_12 була надана у користування квартира АДРЕСА_1 на сім`ю з чотирьох чоловік: її, чоловіка - ОСОБА_13 та дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_11 народився син ОСОБА_4 який був зареєстрований у цій квартирі та проживав у ній разом з матір`ю, яка загинула у ДТП 06.09.1997р.

Розпорядженням голови Хортицької районної адміністрації № 378 від 08.02.2000р. над ОСОБА_4 була встановлена опіка, опікуном призначена ОСОБА_15 та цим же розпорядженням за ним було закріплено частину житлового приміщення у квартирі АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 виповнилося вісімнадцять років, але 15.01.2011р. ОСОБА_7 звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку за адресою вказаної квартири.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2011р. позов ОСОБА_7 задоволено. ОСОБА_4 визнаний таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язано ВГІРФО Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій зняти ОСОБА_4 з реєстрації за вказаною адресою.

23.05.2011р. розпорядженням голови районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради №130р, заява ОСОБА_7 про приватизацію квартири задоволена та прийнято рішення про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_7 .

На підставі вказаного розпорядження 23.05.2011р. видано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 , яким районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району посвідчила, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_7 в порядку приватизації.

16.06.2011р. ОСОБА_7 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_8 , який в свою чергу, 02.09.2011р. продав її ОСОБА_9 та ОСОБА_1

21.09.2011р. ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя, за заявою ОСОБА_4 , заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2011р. скасовано, а рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2011р. у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11.01.2012р. вказане рішення залишено без змін.

Крім того, 06.12.2011р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зняття ОСОБА_4 з реєстрації, але рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.01.2012р. у задоволенні такого позову було відмовлено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11.04.2012р.

У зв`язку з тим, що приватизація спірної квартири була вчинена з порушенням прав ОСОБА_4 , рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.08.2012р. приватизація квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 від 23.05.2011р., видане ОСОБА_7 , визнані недійсними.

Даними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_7 під час подання позовної заяви проти ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою, навмисно приховав від суду адресу проживання ОСОБА_4 , з метою отримання судового рішення про втрату права користування ОСОБА_4 цією квартирою та подальшу її приватизацію лише на своє ім`я. Відповідно ОСОБА_7 не мав права відчужувати спірну квартируОСОБА_8 , останній в свою чергу - ОСОБА_9 та ОСОБА_1 .

Усі вищевказані обставини встановлені рішеннями Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2015р. та Апеляційного суду Запорізької області від 30.04.2015р. у справі ЄУН 337/5258/13-ц (арк.12-28), тому на підставі ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.

Також судом встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013р. визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Також встановлено, що 20.02.2015р. рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя по справі № 337/5258/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ТОВ «ЗМБТІ», третя особа - територіальна громада Запорізької міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання недійсним реєстрації права власності на нерухоме майно, виселення та вселення, позовом третьої особи - територіальної громади Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ТОВ «ЗМБТІ» про витребування квартири з незаконного володіння, визнання недійсної реєстрації права власності на квартиру, виселення та зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_9 до ОСОБА_4 , Запорізької міської ради, третя особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання добросовісними набувачами квартири, вирішено: вселити ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 ; витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_9 та передано Запорізькій міській раді нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 ; скасовано реєстрацію права власності на квартиру ОСОБА_1 та ОСОБА_9 ; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено (арк.12-20).

30.04.2015р. у вказаній справі Апеляційним судом Запорізької області винесено нове рішення яким ОСОБА_1 та ОСОБА_9 вирішено виселити з квартири АДРЕСА_1 , у задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру відмовлено. В інший частині рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2015р. залишено без змін (арк.21-28).

Згідно з постановою державного виконавця Хортицького ВДВС Запорізького МУЮ від 01.07.2015р., виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №337/5258/13-ц про виселення ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 закінчено, боржника виселено з квартири (арк.29).

Виконавчі провадження №48998183, №48677450 з примусового виконання виконавчих листів №2/337/27/15 про вселення ОСОБА_4 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , які перебували на виконанні Хортицького ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, боржниками у яких є ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , 17.12.2015р. та 04.12.2015р. (відповідно) закриті у зв`язку з фактичним виконанням рішення (арк.155-158).

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_4 було подано позов до суду про виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_6 і рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13.10.2015р. позов було задоволено частково, а саме, виселено ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18.11.2015р. вказане рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя залишено без змін. Вказані обставини встановленні заочним рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2018р. у справі ЄУН 337/2943/18.

Крім того, заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2018р. у справі ЄУН 337/2943/18, задоволені позовні вимоги ОСОБА_4 та визнано недійсними договори довічного утримання укладені 16.02.2015р. між ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., зареєстрованим в реєстрі за № 193 та № 195 в частині передачі у власність ОСОБА_6 квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_6 з вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення (арк.82-83).

Згідно з актом державного виконавця Хортицького ВДВС у м.Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 16.06.2021р., в межах виконавчого провадження під час виконання рішення про виселення ОСОБА_6 , встановлено, що боржник ОСОБА_6 з квартири за адресою АДРЕСА_1 виїхав 11.06.2021р. Вказаний акт складено за участі понятих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , в присутності стягувача ОСОБА_4 , а також ОСОБА_1 , адвоката Писаренко С.Ю., ДОП СП ВП №5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області Дейнега О.О. (арк.81).

Також судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 (9-11, 64-65).

Фактично у вказаній квартирі проживає позивачка ОСОБА_1 , яка 22.12.2016р. зареєструвалася у квартирі після попереднього виселення, а відповідач ОСОБА_4 у квартирі не проживає з 1997 року. Вказані обставини визнаються сторонами.

01.07.2021р. представник ОСОБА_4 - адвокат Фельський С.Л. звернувся до суду з заявою, в якій просив на виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області, ухваленого у справі №337/5258/13-ц повторно виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , оскільки станом на 16.06.2021р. остання проживає самовільно у вказаному житловому приміщенні. Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 15.11.2021р. у задоволенні вказаної заяви відмовлено (арк.164-167).

За клопотанням сторін під час судового розгляду були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_18 пояснила, що у червні 2021 року вона працювала державним виконавцем Хортицького ВДВС у м.Запоріжжі і у неї на виконанні перебувало виконавче провадження про виселення ОСОБА_6 з квартири. Вона разом з працівником поліції, стягувачем ОСОБА_4 та понятими прибули до спірної квартири, де була ОСОБА_1 зі своїми представниками. У квартирі ОСОБА_6 не було. ОСОБА_4 зайшов у квартиру, оглянув її, після чого було складено акт про виконання рішення. ОСОБА_4 переконався, що ОСОБА_6 у квартирі немає та спитав, чи може він вселитись у квартиру, на що йому було роз`яснено примусовий порядок вселення, після чого він вийшов з квартири. Разом з ним були інші особи, які хотіли змінити замки на вхідній двері і щоб ОСОБА_4 залишився у квартирі. На той час у квартирі мешкала ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що вона мешкає у сусідній квартирі з ОСОБА_1 , а саме у квартирі АДРЕСА_4 . ОСОБА_4 у квартирі ОСОБА_1 ніколи не мешкав. До ОСОБА_1 у квартирі мешкав дядя ОСОБА_4 - ОСОБА_7 , який після смерті його батьків став власником квартири, після чого її продав. З 2011 року по теперішній час у квартирі мешкає ОСОБА_1 з чоловіком, деякий час мешкав її рідний брат - ОСОБА_6 . ОСОБА_4 мешкав весь час у своєї бабусі у сусідньому будинку. У червні 2021 року вона була запрошена в якості понятого під час виселення ОСОБА_6 державним виконавцем. ОСОБА_4 прийшов на це виселення зі своїм дядею, батьком та слюсарем, який хотів змінити у дверях квартири замки. ОСОБА_4 зайшов до квартири, оглянув її, впевнився що у помешканні немає ОСОБА_6 , після чого вийшов. Він був без речей. ОСОБА_1 не заперечувала, щоб ОСОБА_4 залишився, проте ключів йому не віддала. Ключі від квартири просив дядько ОСОБА_4 для того щоб його туди вселити.

Свідок ОСОБА_4 , який є батьком відповідача ОСОБА_4 , в судовому засіданні пояснив, що після смерті матері ОСОБА_4 , він став проживати у його квартирі разом з ним та бабусею ОСОБА_19 . В цей час, його дядько ОСОБА_7 незаконно виписав його та продав квартиру. Свого помешкання син не має, мешкає разом з дружиною та малолітньою донькою, 2020 року народження, в орендованій квартирі.

Свідок ОСОБА_20 , який є дядьком відповідача ОСОБА_4 , в судовому засіданні пояснив, що на протязі 10 років тривають суди з приводу квартири АДРЕСА_1 . Спірна квартира з початку була у користуванні родини ОСОБА_21 . В ній мешкали батьки матері ОСОБА_4 та також він з матір`ю. Потім мати ОСОБА_4 померла, батько - опинився в тюрмі, тому він був переданий на виховання бабусі. В подальшому ОСОБА_4 намагався вселитися у квартиру, було ухвалено відповідне судове рішення, його формально було вселено у квартиру, але фактично ОСОБА_1 його у квартиру не пускає. При цьому з 2015 року ОСОБА_1 не має права мешкати у спірній квартирі, оскільки ОСОБА_4 зняв її з реєстрації, але вона знову зареєструвалась. У 2021 році він разом з ОСОБА_4 , а також з його батьком, приїхали на машині з речами ОСОБА_4 до спірної квартири, щоб відповідач вселився у квартиру після виселення ОСОБА_6 . При цьому був дільничний інспектор, державний виконавець, ОСОБА_1 та її адвокат. ОСОБА_6 виселили, але ОСОБА_4 жити в квартиру не пустили, речі занести до квартири не дали. ОСОБА_4 разом з дружиною та дитиною орендують житло.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що батько відповідача - ОСОБА_4 попросив його в 2021 році на вхідних дверях у квартирі сина змінити замки. Коли вони прийшли до квартири, там були представники державної виконавчої служби, дільничний та сусідка. Відповідач ОСОБА_4 попросив його вселити у квартиру, проте йому відмовили, пояснивши що він ніхто. ОСОБА_4 показував, що він зареєстрований у квартирі, пояснював, що хоче вселитися та змінити замки, проте дільничний та господарка квартири його не пустили.

З`ясувавши всебічно, повно, об`єктивно та неупереджено обставини даної справи, оцінивши надані суду докази з точки зору їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про незаконність, безпідставність та недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 та законність, обґрунтованість та доведеність зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 .

Так, при вирішенні справи судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування відповідачем ОСОБА_4 , який не є та ніколи не був членом сім`ї позивачки ОСОБА_1 , квартирою АДРЕСА_1 , яка на даний час перебуває у комунальній власності, належить територіальній громаді м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Позивачка ОСОБА_1 стверджує, що відповідач ОСОБА_4 , місце проживання якого зареєстровано у вказаній квартирі, тривалий час, зокрема, більше шести місяців, не проживає у квартирі без поважних причин, житло не утримує, комунальні платежі не сплачує, має інше постійне місце проживання, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням.

Водночас, відповідач ОСОБА_4 стверджує, що на протязі тривалого часу, він намагається вселитися у спірне помешкання, у якому мешкав раніше у непоноілтньому віці та в якому наразі зареєстрований, проте через різні перешкоди, які йому чиняться тривалий час, в тому числі зі сторони позивачки, він цього зробити не може.

Виходячи із характеру та суті спірних правовідносин, суд вважає, що при вирішенні спору в частині визнання особи такою, що втратила право користування, підлягають застосуванню норми Житлового кодексу Української РСР, оскільки спірна квартира, що визнається сторонами, не є їх власністю, а є комунальною власністю, належить територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Тлумачення статей 71, 72 ЖК УРСР дозволяє зробити висновок, що для висновку, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідна наявність двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.

Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У справі про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду: від 24.10.2018р. в справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22.11.2018р. у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26.02.2020р. у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19), від 18.03.2020р. у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 25.08.2020р. у справі № 569/12832/16-ц (провадження № 61-8622св19), від 22.12.2021р. у справі № 758/12823/17 (провадження № 61-6652св21), від 19.01.2022р. у справі № 344/9319/19 (провадження № 61-16066св21).

У постанові Верховного Суду від 09.12.2020р. у справі № 209/2642/18 викладено, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У зв`язку з цим з`ясуванню та доказуванню при вирішенні даної справи підлягають такі обставини, як факт проживання (не проживання) відповідача в спірному помешканні, причини та період не проживання, наявність (відсутність) перешкод з боку позивачки.

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 раніше належала на праві користування родині ОСОБА_21 і відповідач ОСОБА_4 , будучі неповнолітнім, мешкав у цьому помешканні як член сім`ї зі своєю матір`ю ОСОБА_11 , був зареєстрований за вказаною адресою. Тобто він набув право користування цим житлом на законних підставах. Вказане житло ОСОБА_4 залишив у неповнолітньому віці та не з власної волі. Після досягнення повноліття мешкати в квартирі не мав можливості, оскільки з`ясувалось, що на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, він був визнаний таким, що втратив право користування спірним помешкання та знятий з реєстрації, після чого квартира була незаконно приватизована ОСОБА_7 , відчужена ним ОСОБА_8 , останній продав її ОСОБА_9 та ОСОБА_1 . У зв`язку з цим відповідач ОСОБА_4 був вимушений неодноразово звертатись до суду із різними позовами, зокрема про визнання приватизації та договорів купівлі-продажу недійсним тощо. Зокрема, судами було прийнято багато рішень, в тому числі про вселення у квартиру ОСОБА_4 , виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_9 . Проте, після цього з`ясувалось, що у спірному помешканні став проживати ОСОБА_6 , який уклав з ОСОБА_1 та ОСОБА_9 договори довічного утримання, які в подальшому також були визнані недійсними в судовому порядку за позовом ОСОБА_4 , а ОСОБА_6 виселений з квартири. Під час виселення ОСОБА_6 з`ясувалось, що у квартиру знову вселилась та мешкає до теперішнього часу ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_4 підтвердив, що він не проживає у спірній квартирі тривалий час, а саме з часу загибелі його матері, тобто з 1997 року по теперішній час, проте у квартирі зареєстрований та бажає в ній мешкати. Вільно потрапити до спірної квартири та мешкати там він увесь цей час не може, у зв`язку з чим вимушений був звертатися за захистом своїх прав у суди. Наразі ОСОБА_1 перешкоджає йому потрапити до квартири, сама проживає у квартирі, ключі від квартири не надає, між ними тривалий час існує конфлікт.

Отже, вирішуючи справу суд прийшов до висновку, що позивачка ОСОБА_1 та її представник належними та допустимими доказами не довели відсутності ОСОБА_4 у спірному жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Сам факт його непроживання у вказаній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин.

Відсутність ОСОБА_4 у спірному житловому приміщенні, на думку суду, викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, яка склалась після його незаконного зняття з реєстрації за адресою вказаної квартири, незаконною приватизацією та відчуженням квартири, необхідністю неодноразового звернення до судів із позовами про захист своїх житлових прав, у тому числі до ОСОБА_1 .

Суд враховує, що відповідач ОСОБА_4 ніколи не втрачав інтерес до спірної квартири і мав намір проживати в ній, з цією метою неодноразово звертався із різними позовами до суду, приходив за вказаною адресою, проте позивачка продовжує чинити відповідачу перешкоди у доступі до спірної квартири.

Вищевказаних обставин позивачка ОСОБА_1 та її представник належними та допустимими доказами не спростовували, навпаки позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні стверджувала, що відповідач жодних прав на квартиру не має, а вона є добросовісним набувачем квартири та має намір продати вказану квартиру.

Самостійне утримання позивачкою спірної квартири не є достатньою підставою для позбавлення ОСОБА_4 права користування житлом. Позивачка не позбавлена можливості компенсувати свої витрати у передбаченому законом порядку.

Доказів набуття відповідачем права користування або права власності іншим житлом матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд вважає, що підстави для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 , відсутні.

При вирішенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про вселення у квартиру суд, виходячи з конкретних обставин даної справи, прийшов до висновку про перешкоджання позивачкою ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_4 у вільному користуванні спірним житлом, що порушує його право на житло, гарантоване міжнародними договорами та законодавством України, за захистом якого він звернувся до суду. Обраний ним спосіб захисту порушеного права шляхом вселення передбачений діючим законодавством і відповідає характеру та суті спірних правовідносин, тому зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Суд не приймає до уваги доводи позивачки ОСОБА_1 та її представника про те, що після виселення ОСОБА_6 , відповідачу ОСОБА_4 було надано повний доступ до спірного жилого приміщення, проте він добровільно та самостійно покинув його та заселятись не побажав. ОСОБА_1 жодних перешкод йому вселитись у квартиру та мешкати там не чинила.

Суд вважає такі доводи безпідставними та суперечливими з огляду на характер тривалих конфліктних взаємовідносин між сторонами та спростовуються позицією позивачки ОСОБА_1 , яку вона обрала під час розгляду справи про те, що ОСОБА_4 втратив право мешкати у спірному жилому приміщенні, зокрема з 2016 року.

З цих же підстав суд не приймає до уваги пояснення свідка ОСОБА_16 в частині, що ОСОБА_1 не заперечувала, щоб ОСОБА_4 залишився у квартирі мешкати.

В судовому засіданні також встановлено, що під час виконання судового рішення про виселення ОСОБА_6 , ОСОБА_4 цікавився у державного виконавця Дружко А.І. про можливість вселення у квартиру, а свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_20 та ОСОБА_17 підтвердили, що ОСОБА_4 прийшов на виселення ОСОБА_6 саме з метою вселитися у квартиру, проте не зміг цього зробити через перешкоди зі сторони ОСОБА_1 та конфліктні відносини з приводу квартири.

Також суд не приймає до уваги доводи представника позивачки про те, що відповідач, починаючи з 2016 року та до теперішнього часу, не звертався до правоохоронних органів з наявності у нього перешкод з приводу користування помешканням, вселення в квартиру, оскільки відсутність таких звернень не впливає на вирішення даної справи. У випадку порушення прав, свобод та інтересів особа може безпосередньо звернутися до суду за захистом, що в даному випадку і було здійснено відповідачем шляхом подання зустрічного позову. Крім того, факт звернення відповідача до суду з вказаним зустрічним позовом, а також з багатьма іншими позовними вимогами з приводу спірного помешкання, підтверджує те, що він ніколи не втрачав інтерес до проживання в спірній квартирі та бажає там мешкати.

При вирішенні спору суд також вважає необхідним враховувати й загальні засади цивільного законодавства (ст.3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, зважаючи на права та інтереси обох сторін у справі, враховувати заборону обмеження прав одних осіб за рахунок інших.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги співмірність заявлених позовних вимог, їх обґрунтованість, виходячи з принципів моральності, справедливості, розумності, суд вважає необхідним вселити ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1 . Підстав для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користуванні у вказаній квартирі, суд не знаходить.

На підставі викладеного у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 слід задовольнити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з позивачки ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_4 підлягає стягненню сплачений ним при зверненні до суду із зустрічним позовом судовий збір в сумі 908,00 грн.

Керуючись ст.47 Конституції України, ст.1,9,71,72 ЖК УРСР, ст.379 ЦК України, ст.2,4,5,12,13,76-82,89,141,259,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення - задовольнити.

Вселити ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ) у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24 червня 2022 року.

Суддя М.В.Сидоров

24.06.2022