Номер провадження: 22-ц/813/8241/22
Справа № 494/898/22
Головуючий у першій інстанції Панчишин А. Ю.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання Пінькової К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Березівського районного суду Одеської області від 01 вересня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, треття особа: Орган опіки та піклування Березівської районної державної адміністрації Одеської області

встановив:

18 липня 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому просила усунути перешкоди у здійсненні нею права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що позивачка ОСОБА_1 є власницею домоволодіння АДРЕСА_1 , що розташоване по вказаній вище адресі, в якому вона зареєстрована та постійно проживає.

Відповідачка ОСОБА_1 у період з 2008 по 2019 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з сином позивачки ОСОБА_4 , отже є колишньою невісткою ОСОБА_1 , а малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є її онуком, які зареєстровані у належному позивачці домоволодінні, проте з 2011 року не проживають за місцем своєї реєстрації без поважних причин, понад встановленого законом строку, визначеного ст. 405 ЦК України, хоча відповідачка має у власності інше нерухоме житло для проживання, та на час звернення позивачки з цим позовом відповідачка ОСОБА_2 фактично створила нову сім`ю, спільно проживає з іншим чоловіком у орендованій квартирі у м. Березівка.

Реєстрація відповідачки ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 за вказаною вище адресою порушує права позивачки щодо користування та розпорядження цим майном, і позбавляє можливості отримати субсидію.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 01 вересня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 посилаючись на обставини, якими обґрунтовується позов вказує, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення є помилковими, і не відповідають обставинам справи, вважає, що підстави позову повністю доведені, водночас зазначає про те, що відповідачка ОСОБА_2 не є членом її сім`ї в розумінні ч.2,ч.4 ст. 3 СК України, на час вирішення судом справи створила нову сім`ю, і проживає за адресою, що зазначена нею у заяві від 01 вересня 2022 року поданої до суду, участі в утриманні належного скаржниці домоволодіння АДРЕСА_1 , не приймає, особисті речі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вказаному вище житловому будинку відсутні, реєстрація останніх у належному скаржниці домоволодінні позбавляє її можливості отримати субсидію та розпоряджатися своєю власністю, тому просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлені та матеріалами справи підтверджуються такі факти і обставини.

Позивачка ОСОБА_1 є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_2 з 02 серпня 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який розірваний рішенням Березівського районного суду Одеської області від 02 вересня 2019 року.

У вказаному вище домоволодінні АДРЕСА_1 , з 18 червня 2010 року зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до довідки від 14 червня 2022 року № 354 виданої виконкомом Березівської міської ради, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані, відповідачка ОСОБА_2 , та неповнолітній ОСОБА_3 , але за місцем реєстрації не проживають з червня 2011 року.

Як вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов мешканців Березівської міської ради ОТГ від 07 липня 2022 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів власниці ОСОБА_1 та сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживають з червня 2011 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходив з того, що останньою не доведено підстав позову, зауваживши, що втрата відповідачкою та її малолітнім сином права користування вказаним вище домоволодінням без наявності іншого, буде крайньою формою втручання у право на житло без належних для того обґрунтувань та підстав.

Колегія суддів вважає висновок суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 є вірним, з огляду на таке.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Подібну за змістом норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК УРСР).

За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Отже збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартира (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyv.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

П.2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їхня достатність та переконливість.

Акт про фактичне непроживання відповідачки ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 у вказаному вище домоволодінні із зазначенням часу з якого останні не проживають у цьому житловому приміщенні, позивачкою суду не наданий.

Доказів, які б свідчили про добровільне, безпричинне не проживання ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 у належному позивачці домоволодінні, понад встановлений законом строк, останньою не надано.

Окрім того позивачкою ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме реєстрація ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , у домоволодінні АДРЕСА_1 , і належить на праві власності позивачці позбавляє останню можливості отримати субсидію, і стала підставою відмови відповідного органу в її оформленні.

Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, однак такого дозволу матеріали справи не містять.

За статтею 160 СК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Отже причини не проживання дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, що виключає можливість встановити їх характер окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

За таких обставин, підстави для визнання відповідачки ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 такими, що втратили право користування вищевказаним житловим приміщенням відсутні.

Доказів на спростування вірного висновку суду про відмову в задоволенні позову у зв`язку із недоведеністтю позивачкою підстав позову, скаржницею не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги за своєю суттю заголом є обгрунтуванням позовних вимог, і зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З вказаних підстав, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 01 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови - 15 грудня 2022 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова