22.08.2022 Провадження по справі № 2/940/154/22
Справа № 940/68/22

РІШЕННЯ

Іменем України

22 серпня 2022 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Романовської Л.І.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката Порхун О.П.

представників відповідача Васютинського В.В., ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти Тетіївської міської ради про визнання протиправним наказу,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Тетіївського районного суду Київської області з позовом до відділу освіти Тетіївської міської ради, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ начальника відділу освіти Тетіївської міської ради № 242-о від 05.11.2021 року «Про застосування дисциплінарного стягнення до директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради» та стягнути понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16 листопада 2021 року ОСОБА_1 ознайомлено з наказом начальника відділу освіти Тетіївської міської ради Васютинського В.В. від 05.11.2021 року № 242-о «Про застосування дисциплінарного стягнення до директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради», яким їй оголошено догану за несвоєчасне повідомлення про виникнення надзвичайної ситуації в закладі освіти.

Позивач вважає цей наказ незаконним та необґрунтованим, зазначаючи, що при винесенні оспорюваного наказу не встановлено, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до застосування догани, не вказано, які негативні наслідки настали внаслідок порушення, не встановлено вину ОСОБА_1 , не зазначено дату та обставини вчинення дисциплінарного проступку, не встановлено наявності причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) директора закладу та невиконанням або неналежним виконанням покладених на неї трудових обов`язків. Вказані обставини відображають формальний та не об`єктивний підхід відповідача до процедури накладення дисциплінарного стягнення, визначеної законом.

За вказаних обставин, позивачка звернулась за захистом своїх порушених прав до суду із позовом про визнання протиправним наказу.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 01.02.2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 03.05.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представники відповідача відділу освіти Тетіївської міської ради Васютинський В.В. та ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні.

Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк відповідачем суду не надано.

Положеннями ч. 8 ст. 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,що позивачка ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з відділом освіти Тетіївської міської ради на посаді директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради.

Наказом начальника відділу освіти В. Васютинського від 05.11.2021 року № 242-о «Про застосування дисциплінарного стягнення до директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради» директору комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради ОСОБА_1 оголошено догану за невчасне повідомлення про виникнення надзвичайної ситуації в закладі освіти. Із наказом позивачка ознайомлена 16.11.2021 року, що підтверджується її підписом. (а. с. 9).

Підставою для видання оспорюваного наказу слугувало невчасне повідомлення про виникнення надзвичайної ситуації в закладі освіти.

Не погоджуючись з винесеним відповідачем наказом від 05.11.2021 року № 242-о «Про застосування дисциплінарного стягнення до директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради», позивачка звернулась з позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадян права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист їх трудових прав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ст. 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року в справі № 761/6874/17 (провадження № 61-1452св18) зазначено, що відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни. Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

У постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 664/2820/15-ц (провадження № 61-19602св18) зроблено висновок, що ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 515/1087/17 (провадження № 61-36903св18) зазначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок. Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.

У постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 487/1885/17 (провадження № 61-25009св18) вказано, що підставою застосування догани є вчинення працівником протиправного винного діяння (дії чи бездіяльності), яке визнається дисциплінарним проступком. Протиправність поведінки працівника полягає в порушенні ним своїх трудових обов`язків, закріплених нормами трудового права: КЗпП України, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, трудовим договором (контрактом), колективним договором, а також у порушенні або невиконанні правомірних наказів та розпоряджень роботодавця. Дисциплінарним проступком визнаються діяння, що пов`язуються з невиконанням чи неналежним виконанням працівником своїх обов`язків без поважних причин. Тобто наявність поважних причин у такому разі свідчить про відсутність вини працівника.

У пункті 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року в справі № 452/970/17 зазначено, що роботодавець не може ставити у вину працівникові та притягати його до дисциплінарної відповідальності у випадку невиконання обов`язків, які не обумовлені трудовим договором і про які працівник не був проінформований належним чином.

Так, зі змісту наказу відділу освіти Тетіївської міської ради від 05.11.2021 року № 242-о «Про застосування дисциплінарного стягнення до директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради» директору комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради встановлено, що проступком директора ОСОБА_1 , за який її притягнено до дисциплінарної відповідальності, є невчасне повідомлення про виникнення надзвичайної ситуації в закладі освіти. Підставою для оголошення догани є порушення статей 147, 149 Кодексу законів про працю України, розділу 1 п. 2.3 наказу МОН від 11.08.2020 року №1037 «Про затвердження Табеля термінових та строкових донесень Міністерства освіти і науки України з питань цивільного захисту, охорони праці та безпеки життєдіяльності» та пояснювальна записка від ОСОБА_1 від 01.11.2021 року.

Наказом Міністерства освіти і науки України від 11.08.2020 року № 1037 (надалі по тексту наказ МОН від 11.08.2020 року № 1037) затверджено Табель термінових та строкових донесень Міністерства освіти і науки України з питань цивільного захисту, охорони праці та безпеки життєдіяльності» та наказано керівникам департаментів (управлінь) освіти і науки обласних, районних, Київської міської державних адміністрацій, виконавчих органів місцевого самоврядування, закладів вищої освіти, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства освіти і науки України, привести власну звітність у відповідність із вимогами Табеля, дотримуватися визначених термінів виконання та забезпечити надання вичерпної інформації.

Пунктом 2.3 розділу 1 зазначеного наказу передбачено, що керівники закладів освіти, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління МОН, які розміщені на відповідній адміністративно-територіальній одиниці подають керівникам органів управління освітою органів виконавчої влади (місцевого самоврядування) (районів, міст, районів у містах за підпорядкованістю) повідомлення про виникнення або загрозу виникнення надзвичайної ситуації та ліквідації її наслідків усно протягом 15 хв. з моменту надходження інформації по телефону; письмово протягом 1 години з моменту надходження інформації за допомогою технічних засобів (факс, телефон, електронна пошта), та після завершення ліквідації наслідків надзвичайної ситуації.

Із пояснень позивачки у судовому засіданні та її представника вбачається, що ОСОБА_1 дійсно не повідомила протягом 15 хвилин керівника відділу освіти Тетіївської міської ради ОСОБА_3 про виникнення надзвичайної ситуації в закладі освіти, зокрема пожежі, оскільки подія відбувалась вночі і вона відразу побігла пішки до школи, допомагала пожежникам вимкнути електроенергію, відкрити підвал та вживала інших заходів щодо збереження майна навчального закладу. Більш того, на місці перебував міський голова та заступний міського голови та інші посадові особи.

Крім того, позивачка посилалась на те, що наказ МОН від 11.08.2020 року № 1037, яким її зобов`язано надавати таку інформацію, не був доведений до її відома керівником відділу освіти чи іншими уповноваженими особами, а також щодо неповідомлення у неї не були відібрані пояснення.

Доказів на спростування зазначених тверджень позивачки відповідачем не надано.

Більш того, у судовому засіданні представник відповідача відділу освіти Тетіївської міської ради Василенко О.С. зазначила, що оскільки подібних випадків раніше не траплялось, то і відділ освіти Тетіївської міської ради до виникнення надзвичайної ситуації також не володів інформацією щодо детальних приписів наказу МОН від 11.08.2020 року № 1037.

Водночас, під час судового розгляду відповідачем не було надано належних та допустимих доказів того, що позивачкою під час виконання своїх посадових обов`язків дійсно було допущено порушення посадових (функціональних) обов`язків.

Більш того, в оспорюваному наказі відсутнє посилання на положення посадової інструкції директора закладу загальної середньої освіти.

Також, як зазначено у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі №754/4355/17, пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування всіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Отже, перш ніж винести працівникові догану чи звільнити його роботодавець повинен отримати від нього письмові пояснення з приводу вчиненого дисциплінарного правопорушення.

Проте, як зазначено позивачкою у судовому засіданні, письмові пояснення начальнику відділу освіти надавала лише з приводу самої пожежі у закладі освіти, а не з приводу зазначеного дисциплінарного правопорушення.

Зазначена обставина відповідачем не була спростована.

Як вже зазначалося, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.

Разом з тим, позивачка зазначила, що перед винесенням оспорюваного наказу про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани, начальником відділу освіти Тетіївської міської ради не було враховано, що пожежа у закладі сталась в нічний час доби, коли відділ освіти не працював, телефони в школі не працювали, а всі дії ОСОБА_1 були спрямовані саме на ліквідацію надзвичайної ситуації, зокрема пожежі. За таких умов позивачка вважає, що не мала змоги повідомити начальника відділу освіти про пожежу у нічний час.

Суд критично оцінює доводи позивачки про те, що вона була позбавлена будь-якої можливості повідомити керівника відділу освіти Тетіївської міської ради Васютинського В.В. протягом 15 хвилин про подію, і в цьому є формальне порушення. Однак, суд вважає слушними доводи позивачки про те, що в даній конкретній ситуації пожежі логічним і вірним було саме вжиття заходів щодо негайного відкриття підвалу та знеструмлення приміщення навчального закладу для початку його гасіння пожежниками для недопущення ще більш тяжких наслідків. Вказані обставини у сукупності мали бути оцінені в оспорюваному наказі, однак в ньому відсутнє зазначення конкретних неправомірних дій чи бездіяльності позивачки, які б складали зміст дисциплінарного проступку.

Відтак, відповідачем не доведено, що при притягненні ОСОБА_1 до відповідальності були враховані зазначені позивачкою обставини або встановлені інші обставини, які мають значення для прийняття відповідного рішення.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2022 року у справі №201/8614/18 (провадження № 61-6391св21) зазначено, що наказ про накладення на позивача дисциплінарного стягнення не відповідає вимогам трудового законодавства, зокрема у ньому не зазначено, коли мало місце і в чому конкретно полягає порушення позивачем трудових обов`язків.

Як встановлено судом, оспорюваний наказ про накладення на позивачку ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення не містить ані вказівки про дату вчинення порушення, ані зазначення конкретних неправомірних дій чи бездіяльності позивачки, які б складали зміст дисциплінарного проступку. Обставини, які стали підставою для винесення догани у наказі викладені загально без посилання на конкретні фактичні дані.

Навіть, якщо дисциплінарний проступок і було вчинено, то яка його тяжкість, які негативні наслідки потягнуло це для роботодавця та інших осіб, чи була внаслідок цього спричинена шкода, застосовані певні санкції.

Зрештою, відповідачем, в ході розгляду справи, не було надано жодних доказів того, що саме дії позивачки ОСОБА_1 призвели до негативних наслідків та чи була внаслідок цього спричинена шкода.

У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві, тому він спростовує заявлені працівником вимоги.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюються дії роботодавця, саме відповідач повинен довести, що ці дії вчинені без порушення законодавства про працю.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Разом з тим, всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, відповідачем, на якого покладено обов`язок надати докази факту вчинення працівником дисциплінарного проступку, не доведено належними та допустимими доказами наявність вини позивачки у невиконанні покладених на неї посадових обов`язків, наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків, не доведено, що при притягненні ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності встановлені та враховані всі обставини, за яких вчинено дисциплінарний проступок.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад дисциплінарного проступку.

Суд також констатує, що оспорюваний наказ не містить чіткого формулювання суті та обставин дисциплінарного проступку, не містить посилання на порушення позивачкою положень посадової інструкції.

З урахуванням вищевикладеного, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як встановлено судом, позивачка ОСОБА_1 понесла судові витрати у виді судового збору за подання позовної заяви в сумі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією ID № 3140-9244-8064-1628.

Отже, понесені позивачкою і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 992,40 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. ( п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, сторона має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката. Водночас, необхідною умовою для відшкодування цих витрат є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як встановлено судом, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивачки адвокатом Порхун О.П. було надано суду копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги та копію договору про надання правової допомоги, укладеного 14.12.2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Порхун О.П., згідно з п. 3.1 якого розмір винагороди за послуги адвоката встановлений у фіксованій сумі в розмірі 7000,00 грн.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Відповідно до висновку Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду Верховного Суду викладеного у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Разом з тим, у постанові від 23 червня 2022 року у справі № 607/4341/20 Верховний Суд зауважив, що процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц.

Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.

Із матеріалів справи встановлено, що позивачкою ОСОБА_1 не надано суду достатніх доказів саме на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у розмірі, вказаному у договорі, зокрема не надано: розрахунку наданих послуг з їх детальним описом; документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

Більш того, із договору про надання правової допомоги не можливо встановити, які саме послуги були надані позивачці адвокатом, затрачений на них час, реальність адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумність їхнього розміру.

За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу необхідно відмовити у зв`язку з їх недоведеністю.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, розглянувши справу в межах заявлених вимог, виходячи з аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 19, 43, 55 Конституції України, статтями 3, 139, 147, 149 Кодексу законів про працю України, статтями 10, 12, 76- 81, 89, 131, 133, 137, 141, 142, 264-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до відділу освіти Тетіївської міської ради про визнання протиправним наказу задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника відділу освіти Тетіївської міської ради № 242-о від 05.11.2021 року «Про застосування дисциплінарного стягнення до директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради.»

Стягнути з відділу освіти Тетіївської міської ради, адреса: вул. Цвіткова, буд. 11, місто Тетіїв, Київська область, , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривень 40 копійок.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 30.08.2022 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК