Справа № 466/6076/20
Провадження № 2/466/207/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» жовтня 2022 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Кавацюка В.І.

при секретарях Молінській С.В., Настасяк Б.І.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

представник позивача ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Лилик Василь Васильович, до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину,

у с т а н о в и в:

12 серпня 2020 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Лилик Василь Васильович, пред`явив в Шевченківський районний суд м. Львова позов до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину

Як на підставу позовних вимог зазначав, що він, ОСОБА_1 , є потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному 26.01.2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000066, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 15 червня 2020 року ОСОБА_2 на підставі ст. 49 КК України звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження закрито, а цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Вищевказаною ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області (головуючий суддя Грабовський В.В.) встановлено, що провідний консультант-адміністратор територіального сервісного центру 4646 Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області ОСОБА_2 обвинувачувався в тому, що він, працюючи на посаді оператора комп`ютерного набору територіального сервісного центру №4646 Регіонального сервісного центру МВС в Львівській області, будучи службовою особою, скоїв злочин у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг. Зокрема, 24 червня 2016 року ОСОБА_2 , перебуваючи в приміщенні територіального сервісного центру №4646 Регіонального сервісного центру МВС в Львівській області, що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Червоноград, вул. Козацька,2, будучи службовою особою та виконуючи свої функціональні обов`язки, пов`язані з наданням публічних послуг, будучи присутнім при укладанні договору купівлі-продажу транспортного засобу між ОСОБА_5 та власником автомобіля ОСОБА_1 , неналежно виконав покладені посадовою інструкцією обов`язки, зокрема не провів ідентифікацію особи власника транспортного засобу, згідно з паспортом або документом, що його замінює перед безпосереднім укладенням договору купівлі-продажу, внаслідок чого вищевказаний договір купівлі-продажу транспортного засобу №1540 від 24.06.2016 року було підписано не ОСОБА_1 (власником транспортного засобу) та транспортний засіб марки NISSAN NOTE, 2007 року випуску, номер кузова № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , було перереєстровано без відома власника транспортного засобу ОСОБА_1 , а від імені іншої особи, не встановленою досудовим розслідуванням на громадянку ОСОБА_5 . Своєю бездіяльністю ОСОБА_2 спричинив ОСОБА_1 істотну матеріальну шкоду на загальну суму 162 151, 37 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Також позивачем ОСОБА_1 було затрачено власні кошти по транспортуванню вказаного транспортного засобу в ході досудового слідства, який перебував в розшуку та був виявлений в м. Чернівці. Відтак виникла необхідність у його транспортуванні з м. Чернівці на територію Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області, що знаходится в м. Червоноград Львівської області, вул. Св. Володимира, 8А. Вартість такого транспортування становить 10 000,00 грн., а тому ця сума також підлягає до стягнення з ОСОБА_2 .

За наведених обставин справи та законодавчих положень вважає, що ОСОБА_2 несе відповідальність за завдану йому, ОСОБА_1 , майнову шкоду (матеріальні збитки) на суму 172 151,37 грн.

Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 , які полягали у неналежному виконанні ним своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до їх виконання, ОСОБА_1 також завдано моральну шкоду.

Моральна шкода полягає в тому, що на протязі тривалого часу, дізнавшись про відчуження транспортного засобу без його відому, він переніс душевні страждання та переживання. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 було порушено його право власності та звичайний уклад життя. Протягом більше трьох років з часу вчинення правопорушення, він, ОСОБА_1 , не міг користуватися всіма благами та перевагами, які дає наявність транспортного засобу, чи коштами, які він міг би отримати в разі, якби автомобіль був реалізований законно та з його відома. Його пригнічений психічний та емоційний стан також вплинув на стан здоров`я його дружини, оскільки вона, знаходячись у стані вагітності в 2018 році, мала значні хвилювання з приводу незаконного відчуження належного їх сім`ї транспортного засобу та неповернення за цей автомобіль коштів та ін.

Враховуючи положення ст. 23 ЦК України, роз`яснення, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір заподіяної йому моральної шкоди він оцінює в 100 000,00 грн.

З огляду на наведені в позовній заяві обставини, просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його, ОСОБА_1 , користь 172 151,37 грн. у відшкодування майнової шкоди (матеріальних збитків) та 100 000,00 грн. компенсації за заподіяну моральну шкоду.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Лилик В.В., до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідач ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Райхель Р.П., 05 квітня 2021 подав до суду відзив на позовну заяву та заяву про продовження процесуального строку, посилаючись на те, що копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками поштовим зв`язком він не отримував у встановлений строк та ознайомився з вказаними документами в приміщенні Шевченківського районного суду м. Львова лише 11 березня 2021 року.

У відзиві на позовну заяву зіслався, зокрема, на таке.

Відшкодування майнової та моральної щкоди, передбачено відповідно положеннями ст. 1166 та ст. 1167 ЦК України.

Для настання відповідальності за приписами ст. ст.1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювана шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана.

Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди.

Відповідно до ч.2 ст.1166 ЦК України особа звільняється від відповідальності, якщо доведе, що шкода завдана не з її вини. Таким чином, обов`язковою підставою відповідальності є вина - психічне ставлення осудної особи до вчиненого неї протиправного діяння, а також до негативних наслідків, що настали в результаті такої поведінки або діяння.

Отже, за загальним правилом відповідальність за завдання матеріальної та моральної шкоди настає лише за наявності завдання шкоди саме заподіювачем та його вини.

Під час вирішення спору про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювана шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння шкоди майну позивача, моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при ньому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з п.п.3, 4 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в постанові від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш,, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Приписами ч.3 ст.23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілою або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Тобто, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків, (ст. 76 ЦПК України).

Приписами ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, позивач ОСОБА_1 не надав жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що ним, ОСОБА_2 , завдано йому матеріальної та моральної шкоди.

Сам факт того, що органом досудового слідства було інкриміновано йому вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, не свідчить про завдання саме ним, ОСОБА_2 , матеріальної та моральної шкоди позивачу по справі і про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст. ст. 1166, 1167 ЦК України потрібна наявність доказів вчинення саме ним кримінального такого правопорушення, наявність шкоди, протиправність його дій та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача.

Покликання у позовній заяві представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лилика В.В. на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 15 червня 2020 року про встановлення певних обставин та того, що своєю бездіяльністю він, ОСОБА_2 , спричинив ОСОБА_1 матеріальну шкоду на суму 162 151, 37 грн., є намаганням позивача ввести суд в оману, оскільки такі покликання є безпідставними, необгрунтованими та не відповідають обставинам справи.

Вищевказаною ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 15 червня 2020 року його, ОСОБА_2 , на підставі ст. 49 КК України дійсно було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.367 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито, а цивільний позов залишено без розгляду. Він, ОСОБА_2 , погодився на закриття кримінального провадження з наведених підстав, оскільки повноцінний судовий розгляд справи, в результаті якого беззаперечно його б виправдали, тривав значний період часу. Він не мав бажання регулярно їздити в м.Червоноград, де відбувався розгляд справи, в той же час хотів влаштуватись на роботу, а тому був зацікавлений в більш швидкому закритті провадження в кримінальній справі.

Не погоджуючись зі змістом даної ухвали в описовій та мотивувальній частині, оскільки при формуванні повного тексту суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, його захисником - адвокатом Райхель Р.П. було подано апеляційну скаргу, яка ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року була задоволена частково.

Вищевказаною ухвалою Львівський апеляційний суд, зокрема, постановив:

«Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_2 адвоката Райхеля Романа Петровича задовольнити частково.

Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 15 червня 2020 року змінити:

Виключити з мотивувальної частини ухвали посилання на вчинення ОСОБА_2 злочину невеликої тяжкості. Вважати правильним, що «злочин невеликої тяжкості, який інкримінований ОСОБА_2 ».

У решті ухвалу залишити без змін.»

Ухвала Львівського апеляційного суду в касаційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили 12 жовтня 2020 року.

З ухвали Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року вбачається, що формулювання обвинувачення, визнаного судом першої інстанції доведеним, з зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, що міститься в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, підлягає зміні, оскільки відповідно до ст.374 КПК України винуватість особи встановлюється тільки обвинувальним вироком, а згідно ч.1 ст.369 КПК України судове рішення, у якому суд вирішує питання обвинувачення по суті, викладається у формі вироку. Крім того, виходячи із змісту ч.1 ст.62 Конституції України, особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину лише обвинувальним вироком суду, а в даному випадку кримінальне провадження підлягає закриттю ухвалою суду.

Приписами п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Тобто встановлювати вину особи можна виключно в обвинувальному вироку суду.

Практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) встановлює, що презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону. Цього достатньо навіть за відсутності жодного формального висновку, що існує деяка підстава припустити, що посадова особа вважає цю особу винною (рішення ЄСПЛ у справі «A.L. v. Germany» від 28.04.2005р.).

Сфера дії п.2 ст.6 Конвенції не обмежується порушенням кримінальної справи, а поширюється на судові рішення, прийняті після того, як переслідування було припинено або після засудження (рішення ЄСПЛ у справі «Sekanina v. Austria» від 25.08.1993р.).

Порушення презумпції невинуватості Україною ЄСПЛ визнав, зокрема v справах «Грабчук проти України» (рішення від 21.09.2006р.) та «Шагін проти України (рішення від 10.12.2009р.) та наголосив, що при закритті провадження у суді за строками давності суд не повинен висловлюватись у термінах, які не залишають сумніву щодо погляду на те, що заявниця вчинила злочин.

Як на досудовому слідстві, будучи притягнутим до кримінальної відповідальності та допитаним в якості підозрюваного, обвинуваченого, так і в суді, свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.367 КК України, він, ОСОБА_2 , повністю не визнав.

Безпідставними та необгрунтованими є твердження позивача про те, що внаслідок неналежного виконання ним службових обов`язків, яке виразилось нібито у неідентифікації власника транспортного засобу під час укладення договору купівлі-продажу автомобіля від 24 червня 2016 року, який укладався між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , останньому завдано матеріальну шкоду на суму 162 151 грн. 37 коп., з огляду на таке.

Згідно з Посадовою інструкцією, затвердженою наказом Регіонального сервісного центру МВС від 29.01.2016 року №10 індентифікація власника транспортного засобу не входить в обов`язки оператора комп`ютерного набору територіального сервісного центру №4646 Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області. Його, ОСОБА_2 , повноваження на той час і в силу визначеного робочого місця та виконуваних функцій вичерпувались на етапі перевірки транспортного засобу по електронних розшукових та облікових базах та проставлення відповідного штампу на укладеному договорі купівлі-продажу.

Жодних рішень стосовно проведення реєстрації, перереєстрації та зняття з обліку транспортного засобу, з приводу якого заявлено позов, він, ОСОБА_2 , не приймав.

Операція перереєстрації транспортного засобу (зняття з реєстрації та реєстрація на іншу особу) виконувалась іншим працівником сервісного центру на підставі особистого подання власником автомобіля свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (техпаспорт) та договору купівлі-продажу. Інших працівників сервісного центру до відповідальності не притягували, позивач ОСОБА_1 до них претензій не заявляв, чим підтверджується той факт, що власник особисто подавав документи на перереєстрацію транспортного засобу, а працівник сервісного центру, не будучи притягнутим до відповідальності, очевидно правильно ідентифікував особу відчужувача та набувача транспортного засобу і з волі яких провів перереєстрацію транспортного засобу на нового власника.

Вказане також підтверджується даними протоколу допиту на досудовому слідстві свідка ОСОБА_6 , який був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань і підтвердив присутність ОСОБА_1 в сервісному центрі під час переоформлення спірного автомобіля.

Крім цього, вважає за необхідне звернути увагу суду на те, що ОСОБА_1 не був і не є власником відчужуваного транспортного засобу, стосовно відшкодування шкоди за який заявлено позов, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу NISSAN NOTE, 2007 року випуску, номер кузова № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 та довіреність від 18 травня 2016 року, зареєстрована в реєстрі за №289, у яких зазначено анкетні дані не особи позивача, а іншої особи - ОСОБА_7 , а ОСОБА_1 разом з ОСОБА_8 на рівних правах були лише представниками власника в порядку передоручення через ОСОБА_9 .

В свою чергу, власник спірного автомобіля на той час ОСОБА_7 не має до нього, ОСОБА_2 , матеріальних та моральних претензій, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 06.07.2020 року.

Вважає також за необхідне зазначити про те, що внаслідок укладення зазначеного договору купівлі-продажу транспортного засобу №1540 від 24.06.2016 року автомобіль все ще не вибув з власності дійсного власника - ОСОБА_7 , оскільки лише після здачі технічного паспорта на транспортний засіб, автомобіль вважається таким, що вибув з власності власника, що узгоджується з позицією Верховного Суду у складі судів Касаційного цивільного суду у справі № 683/2694/16-ц, в якій Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2019 року визначив, що право власності на транспортний засіб виникає лише з моменту його державної реєстрації, а не з моменту передачі автомобіля за договором купівлі-продажу. Як вказує Верховний Суд, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, то, згідно з ч. 1 ст. 328, ч. 4 ст. 334 ЦК право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

«Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1388, встановлено обов`язок власників ТЗ та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Позивач ОСОБА_1 обґрунтував заподіяну йому матеріальну та моральну шкоду виключно словами, що містяться в позові, не надавши належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтвердили, належність йому майна, а відтак заподіяння саме йому матеріальної та моральної шкоди, а також підтвердили його, ОСОБА_2 , вину у заподіянні матеріальної та моральної шкоди тощо, а тому вважає такий позов безпідставним і в його задоволенні просить відмовити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 14 травня 2021 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лилик В.В. позов підтримав, зіславшись на обставини, які викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Райхель Р.П. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, покликаючись на доводи, які викладені у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Під час судового розгляду справи встановлено, що у провадженні Червоноградського міського суду Львівської області перебувало кримінальне провадження, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000066, про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 15 червня 2020 року (єдиний унікальний номер судової справи: 459/996/20) було задоволено клопотання захисника Райхеля Р.П., яке підтримав обвинувачений ОСОБА_2 , та останнього на підставі ст. 49 КК України було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності. Цією ж ухвалою цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди залишено без розгляду.

Зі змісту вищевказаної ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 15 червня 2020 року, копія якої долучена до матеріалів справи, убачається, що ОСОБА_2 обвинувачувався в тому, що він працюючи на посаді оператора комп`ютерного набору територіального сервісного центру №4646 Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області, будучи службовою особою, скоїв злочин у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг. Зокрема, 24.06.2016 року ОСОБА_2 , перебуваючи в приміщенні територіального сервісного центру №4646 Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області, що знаходиться за адресою: Львівська область, м.Червоноград, вул. Козацька,2, будучи службовою особою та виконуючи свої функціональні обов`язки, пов`язані з наданням публічних послуг, будучи присутнім при укладанні договору купівлі-продажу транспортного засобу між ОСОБА_5 та власником автомобіля ОСОБА_1 , неналежно виконав покладені посадовою інструкцією обов`язки, зокрема не провів ідентифікацію особи власника транспортного засобу, згідно з паспортом або документом, що його замінює перед безпосереднім укладенням договору купівлі-продажу, внаслідок чого вищевказаний договір купівлі-продажу транспортного засобу №1540 від 24.06.2016 року було підписано не ОСОБА_1 (власником транспортного засобу) та транспортний засіб марки NISSAN NOTE, 2007 року випуску, номер кузова № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , було перереєстровано без відома власника транспортного засобу ОСОБА_1 , а від імені іншої особи, не встановленою досудовим розслідуванням на громадянку ОСОБА_5 . Своєю бездіяльністю ОСОБА_2 спричинив ОСОБА_1 істотну матеріальну шкоду на загальну суму 162 151, 37 грн.

Не погоджуючись зі змістом даної ухвали в описовій та мотивувальній частині, оскільки при формуванні повного тексту суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, захисником Райхелем Р.П. було подано апеляційну скаргу, яка ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року була задоволена частково.

Вищевказаною ухвалою від 12 жовтня 2020 року, копія якої також долучена до матеріалів справи, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду постановила:

«Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_2 адвоката Райхеля Романа Петровича задовольнити частково.

Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 15 червня 2020 року змінити:

Виключити з мотивувальної частини ухвали посилання на вчинення ОСОБА_2 злочину невеликої тяжкості. Вважати правильним, що «злочин невеликої тяжкості, який інкримінований ОСОБА_2 ».

У решті ухвалу залишити без зміни».

Ухвала Львівського апеляційного суду в касаційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили 12 жовтня 2020 року.

Зі змісту ухвали Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року вбачається, що формулювання обвинувачення, визнаного судом першої інстанції доведеним, з зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, що міститься в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, підлягає зміні, оскільки відповідно до ст. 374 КПК України винуватість особи встановлюється тільки обвинувальним вироком, а згідно ч.1 ст.369 КПК України судове рішення, у якому суд вирішує питання обвинувачення по суті, викладається у формі вироку. Крім того, виходячи із змісту ч.1 ст.62 Конституції України, особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину лише обвинувальним вироком суду, а в даному випадку кримінальне провадження підлягає закриттю ухвалою суду.

Приписами п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Тобто встановлювати вину особи можна виключно в обвинувальному вироку суду.

Усталена практика Європейського суду з прав людини встановлює, що презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону. Цього достатньо навіть за відсутності жодного формального висновку, що існує деяка підстава припустити, що посадова особа вважає цю особу винною (рішення ЄСПЛ у справі «A.L. v. Germany» від 28.04.2005р.).

Сфера дії п.2 ст.6 Конвенції не обмежується порушенням кримінальної справи, а поширюється на судові рішення, прийняті після того, як переслідування було припинено або після засудження (рішення ЄСПЛ у справі «Sekanina v. Austria» від 25.08.1993р.).

З пояснень представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Райхеля Р.П. в судовому засіданні вбачається, що його довіритель своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнавав ні на стадії досудового розслідування, ні при розгляді кримінального провадження в суді, та погодився на закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності лише з тих мотивів, що повноцінний судовий розгляд справи, в результаті якого його б беззаперечно виправдали, тривав би значний період часу. Однак ОСОБА_2 не мав бажання регулярно їздити в м. Червоноград, де відбувався розгляд справи, він хотів працевлаштуватись на роботу, а тому був зацікавлений в більш швидкому закритті провадження в кримінальній справі.

Приписами ч.ч.1, 2 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, для настання відповідальності за приписами ст. ст.1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювана шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

При розгляді справ про відшкодування шкоди, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння шкоди майну позивача, моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при ньому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з п.п.3, 4 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в постанові від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш,, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Положеннями ч.3 ст.23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілою або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Аналіз вищевказаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Аналогічні приписи щодо обов`язку доказування і подання доказів також зазначено в ч.1 ст. 81 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом ч.1 ст. 78 цього Кодексу суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ст. ст. 79, 80 ЦПК України, які регулюють достовірність та достатність доказів, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Однак, позивач ОСОБА_1 не надав жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідачем ОСОБА_2 завдано йому матеріальної та моральної шкоди.

Сам по собі факт того, що органом досудового слідства було інкриміновано ОСОБА_2 вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, не свідчить про завдання саме ним, ОСОБА_2 , матеріальної та моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 і про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст. ст. 1166, 1167 ЦК України потрібна наявність доказів вчинення саме ним кримінального такого правопорушення, наявність шкоди, протиправність його дій та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача.

Суд вважає непереконливими твердження твердження позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Лилика В.В. про те, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 своїх службових обов`язків, яке виразилось нібито у неідентифікації власника транспортного засобу під час укладення договору купівлі-продажу автомобіля від 24 червня 2016 року, який укладався між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , останньому завдано матеріальну шкоду на суму 162 151 грн. 37 коп.

Згідно з Посадовою інструкцією, затвердженою наказом РСЦ МВС від 29.01.2016 року №10 індентифікація власника транспортного засобу не входить в обов`язки оператора комп`ютерного набору територіального сервісного центру №4646 Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області. Його, ОСОБА_2 , повноваження на той час і в силу визначеного робочого місця та виконуваних функцій вичерпувались на етапі перевірки транспортного засобу по електронних розшукових та облікових базах та проставлення відповідного штампу на укладеному договорі купівлі-продажу.

Жодних рішень стосовно проведення реєстрації, перереєстрації та зняття з обліку транспортного засобу, з приводу якого заявлено позов, відповідач ОСОБА_2 не приймав.

Операція перереєстрації транспортного засобу (зняття з реєстрації та реєстрація на іншу особу) виконувалась іншим працівником сервісного центру на підставі особистого подання власником автомобіля свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (техпаспорт) та договору купівлі-продажу. Інших працівників сервісного центру до відповідальності не притягували, позивач ОСОБА_1 до них претензій не заявляв, чим підтверджується той факт, що власник особисто подавав документи на перереєстрацію транспортного засобу, а працівник сервісного центру, не будучи притягнутим до відповідальності, очевидно правильно ідентифікував особу відчужувача та набувача транспортного засобу і з волі яких провів перереєстрацію транспортного засобу на нового власника.

Вказане також підтверджується даними долученої до матеріалів справи копії протоколу допиту на досудовому слідстві свідка ОСОБА_6 від 17 квітня 2019 року, який був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та який підтвердив присутність ОСОБА_1 в сервісному центрі під час переоформлення спірного автомобіля.

З пояснень в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Райхеля Р.П. та долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що позивач ОСОБА_1 не був і не є власником відчужуваного транспортного засобу, стосовно відшкодування шкоди за який заявлено позов, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу NISSAN NOTE, 2007 року випуску, номер кузова № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 та довіреність від 18 травня 2016 року, зареєстрована в реєстрі за №289, у яких зазначено анкетні дані не особи позивача, а іншої особи - ОСОБА_7 , а ОСОБА_1 разом з ОСОБА_8 на рівних правах були лише представниками власника в порядку передоручення через ОСОБА_9 .

В свою чергу, власник спірного автомобіля на той час ОСОБА_7 не має до нього, ОСОБА_2 , матеріальних та моральних претензій, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 06.07.2020 року.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 обґрунтував заподіяну йому матеріальну та моральну шкоду виключно словами, що містяться в позові, не надавши належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтвердили, належність йому майна, а відтак заподіяння саме йому матеріальної та моральної шкоди, а також підтвердили вину відповідача ОСОБА_2 у заподіянні матеріальної та моральної шкоди.

Оцінюючи зібрані у справ докази в їх сукупності. суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Лилик В.В., до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, слід відмовити у зв`язку з його безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. ст. 13, 15, 16, 22, 23, 328, 334, 1166, 1167, 1177 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Лилик Василь Васильович, до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, відмовити у зв`язку з його безпідставністю.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Повний текст рішення суду складено 11 листопада 2022 року.

Суддя В. І. Кавацюк