Справа № 444/3111/21 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й.
Провадження № 22-ц/811/2491/22 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Цьони С.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в кінцевій редакції позовних вимог якого просила стягнути зі згаданого відповідача на користь ОСОБА_4 26 935 грн. 00 коп., а на користь ОСОБА_5 29 400 грн., а також всі судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач ОСОБА_4 06.11.2019 року «помилково здійснив перерахування коштів» у розмірі 14 000 грн. та у розмірі 13 000 грн. на картковий рахунок НОМЕР_1 , відкритий в AT «Універсал Банк», що підтверджується копією квитанції AT «Акцент-Банк» від 06.11.2019 року за №AB251292FNV 10571745, у якій отримувачем коштів зазначено ОСОБА_6 , та копією квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 06.11.2019 року за № BASS 6, код квитанції 1770-4171 -3996-0535.

12.11.2019 року позивач ОСОБА_5 також «помилково здійснив перерахування коштів» у розмірі 29 400 грн. на картковий рахунок НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Універсал Банк», що підтверджується копією квитанції AT «Акцент-Банк» від 12.11.2019 року за № AB251292FNV_10665835, у якій отримувачем коштів також зазначено ОСОБА_6 .

Зазначалося, що позивачі вищезгадані кошти перерахували на рахунок відповідача «помилково через неправильне введення реквізитів рахунку, а також даних одержувача» (а.с. 1-6, 67).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 26 935 грн. 00 коп., як безпідставно набуті, а також 434 грн. 66 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 29 400 грн. 00 коп., як безпідставно набуті, а також 473 грн. 34 коп. судового збору (а.с. 126-130).

Крім цього, додатковим рішенням від 22 вересня 2022 року задоволено заяву представника позивачів про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 500 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 500 грн. (а.с. 149-152).

Дане рішення оскаржив представник відповідача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Звертає увагу на те, що позивачам були відомі реквізити банківського рахунку відповідача і у квитанціях про перерахування коштів ними ж отримувачем цих коштів зазначався ОСОБА_6 , що спростовує твердження позивачів про те, що вони взагалі не були знайомими з відповідачем, а також про помилковість здійснення ними перерахувань коштів на картку відповідача, що виключає безпідставність набуття відповідачем коштів.

Стверджує, що сторони даного спору знайомі між собою, а кошти, ніби-то помилково перераховані відповідачу, насправді є коштами, які відповідачі отримали в борг від позивача та повертали йому, а боргова розписка була знищеною відповідачем після отримання ним від позивачів суми боргу, чим і скористалися останні та подали даний позов до суду.

Також звертає увагу на те, що позивачі звернулися до суду з даним позовом лише у жовтні 2021 року, хоча «помилкові перерахування» мали місце ще у листопаді 2019 року (а.с. 158-161).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року відкрито апеляційне провадження за вищезгаданою апеляційною скаргою, запропоновано позивачам протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу та ухвалено розгляд справи у відповідності до частини 1 статті 369 ЦПК України проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 171).

Позивачі отримали вищезгадану ухвалу та апеляційну скаргу 08.11.2022 року (а.с. 189-190).

Представник позивачів надіслала Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якому просить згадану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. У згаданому Відзиві … стверджується, що будь-які договірні відносини між сторонами спору були відсутніми, «оскільки сторони взагалі не знайомі», «кошти були перераховані позивачами внаслідок помилки з огляду на те, що позивачі мали намір перерахувати кошти за іншими реквізитами та іншій приватній особі, однак помилково здійснили перерахування за реквізитами відповідача» і «помилковість перерахування коштів позивачі виявили лише у липні 2021 року», а тому і звернулися до суду з позовом лише у жовтні 2021 року (а.с. 177-183).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд задоволення позовних вимог мотивував тим, що відповідачем не спростовано того факту, що між ним та позивачами «не було та не має жодних правовідносин», а відтак «жодних підстав для отримання (відповідачем) … грошових коштів від позивачів не було та немає».

Відтак, на підставі статті 1212 ЦК України є всі підстави для витребування цих коштів від відповідача на користь позивачів, оскільки «кошти були перераховані позивачами внаслідок помилки».

Колегія суддів вважає, що вищенаведені висновки судом першої інстанції зроблені за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими (а саме: того, що «кошти були перераховані позивачами внаслідок помилки»), а відтак ці висновки не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками (а тому, у відповідності до частини 1 статті 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає) те, що 06.11.2019 року позивач ОСОБА_4 перерахував на картковий рахунок відповідача НОМЕР_1 в AT «Універсал Банк» 14 000 грн. та 13 000 грн., а 12.11.2019 року позивач ОСОБА_5 на цей же рахунок відповідача перерахував 29 400 грн. (а.с. 11-14).

Позовні вимоги про повернення (шляхом стягнення з відповідача) вищезгаданих коштів обґрунтовуються посиланням на статтю 1212 ЦК України, частиною 1 якої встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Безпідставність набуття вищезгаданих грошей відповідачем позивачі пояснюють тим, що саме вони допустили помилки: як в реквізитах рахунку, так і в особі отримувача цих коштів.

За загальним правилом, саме особа, яка стверджує про її дії внаслідок помилки, повинна довести, що така помилка дійсно мала місце (див., зокрема, пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

На твердження позивачів, вони взагалі з відповідачем не знайомі.

В той же час, в квитанціях про перерахування коштів їх отримувачем чітко зазначено саме відповідача: « ОСОБА_7 », а також саме його шістнадцятизначний (!) картковий рахунок НОМЕР_1 в AT «Універсал Банк».

І такі «помилки» в обох позивачів сумарно мали місце аж три рази: 2 рази 06.11.2019 року і один раз 12.11.2019 року.

Ні доводи позовної заяви, ні доводи Відзиву на апеляцію не містять жодних пояснень з приводу того, звідки саме в обох позивачів були точні реквізити карткового рахунку чітко індефікованої особи (відповідача ОСОБА_8 ), з якою вони взагалі не знайомі та жодних відносин не мали.

«Допустивши аж три рази помилку» 06 та 12 листопада 2019 року, позивачі з 06 та 12 листопада 2019 року мали у своєму розпорядженні банківські квитанції у яких чітко зазначено отримувача «помилково» перерахованих коштів: «зовсім не відомої позивачам особи» (по версії самих позивачів).

Таким чином, залишається незрозумілим те, чому саме«помилковість перерахування коштів позивачі виявили лише у липні 2021 року», тобто «лише» через 20 (двадцять) місяців після їх «помилкового» перерахування.

По версії відповідача, перераховані позивачами на його картковий рахунок кошти були поверненням боргу позивачів перед відповідачем по договору позики оформленому у формі боргової розписки, яку було знищено після отримання цих коштів.

Підтвердженням укладення договору позики може бути розписка позивальника (частина 2 статті 1047 ЦК України) і останній за умови повернення позики вправі вимагати у позикодавця повернення цієї розписки або її знищення, оскільки наявність оригіналу такої розписки у позикодавця може бути підставою для твердження останнім про неповернення позичальником позики за цією розпискою.

В той же час, жодна норма чинного законодавства не зобов`язує позикодавця зберігати боргову розписку позичальника після повернення останнім боргу (у даному випадку більше 20 місяців).

За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів критично оцінює доводи позивачів про «помилковість» перерахування ними коштів «випадковій незнайомій їм особі», а тому приходить до висновку про те, що у суду першої інстанції були відсутніми правові підстави для задоволення позовних вимог на підставі статті 1212 ЦК України.

Відтак, оскаржуване рішення підлягає до скасування з ухваленням нового про відмову позивачам у задоволенні заявлених ними на підставі статті 1212 ЦК України позовних вимог за їх недоведеністю.

Відповідно, підлягає до скасування і додаткове рішення суду від 22 вересня 2022 року про відшкодування витрат позивачів на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2022 року - 2 481, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачів коштів на загальну суму 56 400 грн.

Таким чином, ціна позову у цій справі складає 56 400 грн., яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481, 00 грн. х 100 = 248 100, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 56 400 грн., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 серпня 2022 року та додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області від 22 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_2 коштів, набутих без достатньої правової підстави.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 по 681 грн. 00 коп. з кожного сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 29 грудня 2022 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.