КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №752/3472/22 Головуючий у І інстанції Ільєва Т.Г.
Провадження №22-ц/824/8001/2022 Доповідач у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2022 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), третя особа: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» про зняття обтяження у вигляді арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з вказаним позовом та просила суд зняти арешт з нерухомого майна, належного на праві власності ОСОБА_1 , накладений постановою Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві від 21 серпня 2015 року в межах виконавчого провадження №48493828, запис про який внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 26 серпня 2015 року, номер запису про обтяження: 10933944.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2022 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у відкритті провадження у справі та не враховано всі обставини справи, суд не переконався у ефективності обраного позивачем способу захисту, не вірно застосував норми процесуального права, що призвело до передчасного висновку про відмову у відкритті провадження, тим самим позбавивши позивача права на судовий захист.

Так, постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Кузьменко Любов Михайлівною від 21 серпня 2015 року було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження у межах суми звернення стягнення (ВП №48493828).

22 червня 2017 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Вересом Василем Володимировичем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Разом з тим, повертаючи виконавчий документ стягувачу державним виконавцем не було скасовано арешт на майно, що порушує її право власності та стало підставою для звернення до суду з позовом, оскільки листом Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві було відмовлено у знятті арешту на майно.

Як вбачається зі змісту заявлених позовних вимог та підстав позову, дії державного виконавця не оскаржуються та не ставиться під сумнів їх законність, так як дійсно в порядку примусового виконання судового рішення державний виконавець мав право накладати арешт на майно у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження». Окрім того, повертаючи виконавчий документ стягувачу у зв`язку з відсутністю майна на яке можна звернути стягнення, виконавець мав право не скасовувати арешт.

Разом з тим, в подальшому зобов`язання за рішенням суду були виконані в добровільному порядку і заборгованість позивача перед банком була погашена добровільно та без повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Однак, під час відчуження нерухомого майна позивачу стало відомо про наявність арешту на майно, що порушує право володіння, користування та розпорядження майном, а тому звернення до суду з позовом є питанням права та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з вимогами про звільнення майна з-під арешту.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від АТ КБ «Приватбанк».

АТ КБ «Приватбанк» погоджується із ухвалою суду першої інстанції. При цьому наголошує на тому, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач намагався вирішити питання в Державній виконавчій службі шляхом звернень до виконавчої служби з метою звільнення майна з-під арешту в позасудовому порядку. Крім того, позивачем в позові не зазначено, яким чином відповідач порушує права позивача у спірних правовідносинах. Оскільки арешт накладений державним виконавцем, тому ОСОБА_1 має право на захист свого порушеного права у спосіб передбачений розділом VII ЦПК України. Просить відмовити у задоволені апеляційної скарги і залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Огієнко О.Ф. підтримала доводи апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, враховуючи таке.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в позовному провадженні та роз`яснено позивачу право звернення до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства зі скаргою на дії державного виконавця в порядку ст. 447 ПК України.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з таких підстав.

У ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до п. 5 ч.3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною першою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на час пред`явлення позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна за змістом норма містилась в ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19.

Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України та ч. 1 ст. 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковими для застосування судами.

Встановивши, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого було накладено арешт на її майно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 29 липня 2020 року в справі № 161/3171/19, від 20 січня 2021 року в справі № 157/298/19, від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18.

У ч. 4 ст. 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2022 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» про зняття обтяження у вигляді арешту майна залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 липня 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді: