Справа № 703/2767/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2022 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Биченка І.Я.,

за участю секретаря судового засідання Литвин Г.Т.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Геріха М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

установив:

19 серпня 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

В обґрунтування позову зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який доводився батьком як позивачам, так і відповідачу.

Після його смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно у вигляді земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площами 2,05 га, 1,015 га та 1,0661 га, що розташовані на території Ротмістрівської сільської ради Смілянського району.

Після смерті ОСОБА_5 відповідач повідомила позивачам про те, що батько залишив заповіт на її ім`я, не включивши позивачів у цей заповіт.

В червні 2020 року позивачу ОСОБА_1 стало відомо про те, що батько у своєму заповіті визначив спадкоємцями його майно усіх трьох дочок. 26 червня 2020 року цей позивач отримала у сільській раді копію заповіту.

В свою чергу позивач ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М., де отримала витяг із Спадкового реєстру, з якого дізналась, що після смерті батька була відкрита спадкова справа у Смілянській державній нотаріальній конторі.

В зв`язку з цим в жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до Смілянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Наприкінці жовтня 2020 року цей позивач отримала відповідь від нотаріуса, в якій було зазначено, що строк прийняття спадщини вона пропустила, а також те, що матеріали спадкової справи були передані до Черкаського обласного державного нотаріального архіву.

Через карантинні обмеження позивачі у лютому 2021 року надали державному нотаріусу усі необхідні документи для прийняття спадщини після батька, однак їм було відмовлено у цьому та рекомендовано звернутись до суду для вирішення вказаного питання.

Перед зверненням до суду вони письмово звертались до відповідача із заявами про надання їм письмової згоди на прийняття спадщини, однак відповідач їх проігнорувала.

Позивачі стверджують, що через введення їх в оману відповідачем вони пропустили шестимісячний строк для прийняття спадщини та були необізнані про наявність заповіту, в якому їх було визначено спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 . А тому вони вимушені звернутись до суду та просять визначити їм додатковий строк для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті батька, тривалістю у три місяці.

01 листопада 2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , у якому вона просить відмовити в позові в повному обсязі та зазначає, що вона є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті батька, який прийняв спадщину, звернувшись із відповідною заявою до Смілянської державної нотаріальної контори. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 грудня 2006 року за нею було визнано право власності на спадкове майно її матері ОСОБА_6 та батька ОСОБА_4 , а саме на належні їм земельні ділянки. 15 січня 2007 року Смілянським державним нотаріусом їй було видано свідоцтво про право на спадщину на грошові заощадження батька. Відповідач стверджує, що позивачам було відомо про смерть батька і після його смерті вона їх повідомила про намір подати заяву про прийняття спадщини, з їх сторони жодних заперечень не було. Позивачам також було відомо, що до складу спадщини входять земельні ділянки. З часу смерті батька минуло більше 15 років, однак за весь цей час відповідачі з вимогами про розподіл спадкового майна до неї не звертались. Позивачі, незалежно від наявності заповіту, є спадкоємцями першої черги за законом після батька і відсутність даних про існування заповіту ніяким чином не впливало на їх волевиявлення щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Зважаючи на тривалий проміжок часу, який пройшов з часу відкриття спадщини та на те, що позивачі не виявили бажання успадкувати майно, будучи спадкоємцями першої черги, відповідач не вбачає об`єктивних підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

13 листопада 2021 року до суду було направлено відповідь на відзив, в якому позивачі, окрім обґрунтувань, що містяться в позовній заяві, зазначають, що аргументація, наведена у відзиві відповідачем, ґрунтується на спадкуванні за законом, в той час, як у даних правовідносинах відбулось спадкування за заповітом. Просили врахувати, що заповіт ОСОБА_4 від 17.09.2001 був зареєстрований у Спадковому реєстрі лише 02.03.2007, тобто після спливу майже 6 років від дня його посвідчення. Несвоєчасний факт реєстрації заповіту позбавив їх у праві спадкування після батька.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 серпня 2021 року справу було передано на розгляд судді Ігнатенко Т.В.

Ухвалою від 22 вересня 2021 року суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

На підставі розпорядження керівника апарату Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2022 року №124, повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями від 27 квітня 2022 року вказана цивільна справа передана на розгляд судді Биченка І.Я.

У судове засідання, призначене на 02 грудня 2022 року, сторони не з`явились, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

В судовому засіданні, що відбулось 25.11.2022, позивач ОСОБА_1 позов підтримала у повному обсязі та пояснила, що вона та ОСОБА_3 не знали про існування заповіту, складеного батьком в тому числі на їх ім`я. Про існування заповіту дізнались випадково у лютому чи березні 2019 року від колишнього секретаря сільської ради, на території якої проживав батько. В подальшому з`ясувалось, що батьком було складено два заповіти, однак відповідач запевнила їх, що заповіт було складено лише на неї. Вони їй повірили, а тому не звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини у визначений законом строк. До нотаріуса із заявами про прийняття спадщини вони звернулись орієнтовно узимку 2019 року.

Представник відповідача адвокат Геріх М.А., у судовому засіданні, що відбулось 25.11.2022, просив відмовити в позові в повному обсязі з урахуванням обґрунтувань, викладених у відзиві. Додатково пояснив, що ОСОБА_2 як спадкоємець ОСОБА_4 прийняла спадщину за законом, а не за заповітом. Протягом 15 років жодних претензій з приводу успадкованого нею майна з боку позивачів не було, хоча їм було відомо про прийняття відповідачем спадщини після батька. Просив врахувати, що згідно пояснень позивача ОСОБА_1 про існування заповіту вона та інший позивач дізнались у лютому 2019 року, однак до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини вони звернулись лише у 2021 році. Просив врахувати, що відповідач допомагала позивачу ОСОБА_3 грошовими коштами, в тому числі отриманими як орендна плата за користування успадкованими земельними ділянками.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сміла Черкаської області помер ОСОБА_4 .

Як встановлено із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 , свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 10 червня 3030 року, свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , свідоцтва про одруження серії НОМЕР_6 померлий ОСОБА_4 доводився ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 батьком.

08 листопада відповідач ОСОБА_2 звернулась до Смілянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. На підставі поданої заяви державним нотаріусом було заведено спадкову справі №990/2006.

15 січня 2007 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким спадкоємцем майна ОСОБА_4 є його дочка ОСОБА_2 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається із права на грошовий вклад з належними процентами, компенсацією та індексацією, що знаходиться Смілянському відділенні ВАТ «Державний ощадний банк України» з залишком коштів 11589 грн.45 коп.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 грудня 2006 року по справі № 2-3089/2006 за ОСОБА_2 в порядку спадкування визнано право власності на земельну ділянку площею 2,05 га відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку ЯБ №163790 від 6 грудня 2004 року, виписаного на ім`я ОСОБА_4 , та земельну ділянку площею 2,09 га відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку ЯБ №164202 від 6 грудня 2004 року, виписаного на ім`я ОСОБА_6 , які розташовані в межах Ташлицької сільської ради.

05 березня 2007 року ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №124695, згідно з яким вона на підставі рішення Смілянського міськрайонного суду від 13.12.2006р. №2-3089 є власником земельної ділянки площею 4,14 га у межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована в межах Ташлицької сільської ради Смілянського району Черкаської області.

26 червня 2020 року позивач ОСОБА_7 звернулась до в.о. старости с. Ташлик, у якій повідомила, що їй стало відомо, що її батько ОСОБА_4 залишив заповіт на користь трьох дочок, у зв`язку з чим просила видати його дублікат.

В цей же день їй було видано дублікат заповіту ОСОБА_4 , посвідченого 20 лютого 2001 року виконкомом Ташлицької сільської ради і зареєстрованого в реєстрі за № 14. Згідно з цим заповітом ОСОБА_4 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті, на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1

02 вересня 2020 року позивач ОСОБА_3 направила до Смілянської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 від 19.08.2020 р., а також перелік необхідних документів та просила зареєструвати цю заяву у Спадковому реєстрі.

Повідомленням від 22 жовтня 2020 року завідувач Смілянської державної нотаріальної контори роз`яснила цьому позивачу, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Підтвердила наявність заведеної спадкової справи №990/2006 та видачу свідоцтва про право на спадщину та повідомила, що матеріали спадкової справи були передані до Черкаського обласного нотаріального архіву.

Повідомлення аналогічного змісту було направлено Смілянською державною нотаріальною конторою вже двом позивачам 26 лютого 2021 року.

10 березня 2021 року позивач ОСОБА_3 направила на адресу відповідача ОСОБА_2 заяву, у якій ОСОБА_3 просила відповідача надати письмову згоду для подання заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_4

16 березня 2021 року позивач ОСОБА_2 направила на адресу відповідача заяву ідентичного змісту.

Згідно поштових повідомлень відповідач отримала вказані заяви, матеріали справи не містять відомостей щодо того, чи було направлено відповідачем відповідь на них.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Призначення спадкоємцем є правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (статті 1220, 1222, 1223,1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Суд звертає увагу на те, що прийняття спадщини є вольовою дією спадкоємця, за виключенням тих випадків, коли спадщина вважається прийнятою спадкоємцем в силу прямої вказівки закону та за умови, що він не відмовився від її прийняття.

Право на прийняття спадщини є строковим, а перебіг цього строку починається з часу відкриття спадщини й спливає через шість місяців. Впродовж цього строку, спадкоємець має право прийняти спадщину або відмовитися від її прийняття. Якщо він не вчиняє жодної із цих дій, закон визнає його таким, що спадщину не прийняв, тобто не набув відповідних прав та обов`язків спадкодавця.

Проте, законодавець допускає можливість існування таких обставин, які перешкоджають волевиявленню спадкоємця на прийняття спадщини у відведений для цього законом строк. За таких обставин не вчинення спадкоємцем дій, направлених на набуття спадщини, знаходяться поза його волею.

Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон надає йому можливість за домовленістю із спадкоємцями, які прийняли спадщину, подати заяву про прийняття спадщини поза межами шестимісячного строку і не залежно від поважності причин та тривалості пропуску такого строку,

Якщо ж така згода відсутня, він має право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви, але при цьому зобов`язаний довести поважність причин пропуску строку.

Відповідно ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Отже, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про визначення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

При цьому поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця саме на вчинення дій із прийняття спадщини.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини немає.

Позивачі в позовній заяві наголошували на тому, що їм не було відомо про існування заповіту, складеного на їх ім`я, а відповідач ввела їх в оману, повідомивши про те, що батько все своє майно заповів лише їй. Тільки після того, як їм стало відомо про існування заповіту, вони звернулись із відповідною заявою до нотаріуса.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилаючись на обман відповідача щодо заповідального розпорядження батька як на поважну причину пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини, позивачами не доведено того, що такий обман мав місце з урахуванням того, що відповідач подала заяву про прийняття спадщини після батька не за заповітом, а за законом.

Крім того, знаючи про наявність заповіту батька позивачі протягом майже 15 років не вчинили жодних дій по встановленню особистого розпорядження батька на випадок своєї смерті, хоча не були позбавлені цього права як його діти і спадкоємці першої черги, що свідчить про їх пасивну поведінку щодо цього.

Суд також звертає увагу на те, що позивачі вислі ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги, а тому незалежно від обізнаності про існування заповіту вони могли реалізувати своє волевиявлення на прийняття спадщини після смерті батька як спадкоємці першої черги за законом шляхом подання відповідної заяви до нотаріуса у встановлений шестимісячний строк.

Верховний Суд у постановах від 29 червня 2021 року у справі № 671/308/20 та від 15 вересня 2022 року у

справі № 341/2260/21 дійшов висновку, що у випадку, якби позивач не був спадкоємцем першої черги, він дійсно не мав би підстав звертатися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, аж доки не дізнався би про існування заповіту, і така обставина могла бути підставою для подання заяви про надання додаткового строку.

Не є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини і порушення посадовими особами органу місцевого самоврядування факту реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі, оскільки як зазначив вище суд позивачі були обізнані про те, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження, однак не вчинили дій по встановленню його змісту.

Оскільки позивачами не доведено належними та допустимими доказами поважність причин пропуску ними строків для звернення з заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 , суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що вимоги позивачів не підлягають до задоволення, відсутні підстави для стягнення з відповідача понесені ними витрати.

Доказів понесення відповідачем судових витрат матеріали справи не містять.

На підставі наведеного, керуючись ст. 5, 12, 13, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити повністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ;

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_9 .

Суддя І.Я. Биченко