Справа № 144/268/20
Провадження № 22-ц/801/2232/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2022 рокуСправа № 144/268/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук О.А.,

за участю сторін: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Вінниці цивільну справу №144/268/20 запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О.А., Теплицької селищної ради Вінницької області про визнання заповіту недійсним,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Шабанова Сергія Валерійовича на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 03 листопада 2022 року,яке ухвалене суддею Герман О.С. в Теплицькомурайонному суді Вінницької області, повний текст складено 11 листопада 2022 року,

в с т а н о в и в :

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О.А., Теплицької селищної ради Вінницької області про визнання заповіту недійсним, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідусь ОСОБА_5 , після його поховання позивач звернувся до приватного нотаріуса Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О.А. із заявою про прийняття спадщини, але нотаріус повідомив, що дідусь позивача 21 квітня 2010 року склав заповіт, згідно умов якого все майно, а саме будинок та право власності на земельну частку/пай згідно державного акту ВН № 103525 заповів ОСОБА_3 , отримавши копію заповіту позивачем було з`ясовано, що його посвідчено секретарем Комарівської сільської ради Теплицького району Вінницької області Продан Л.В., 21 квітня 2010 року.

Вважає, що вказаний заповіт є недійсний, оскільки зі змісту вказаного заповіту вбачається, що він записаний секретарем Комарівської сільської ради Теплицького району Вінницької області Продан Л.В. за допомогою загальноприйнятих технічних засобів без зазначення часу та місця його складання, заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_5 і власноруч підписаний ним, про наявність чи відсутність свідків при складанні заповіту не зазначено, однак він тривалий час до складання заповіту мав захворювання по зору і лише 09 липня 2010 року відповідно до акту огляду МСЕК отримав 1Б групу інвалідності по зору. Стан здоров`я ОСОБА_5 не дозволяв йому самостійно, з допомогою окулярів чи без таких, прочитати зміст будь якого друкованого тексту, в тому числі складеного ним заповіту станом на 21 квітня 2010 року.

Таким чином, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним заповіт від 21 квітня 2010 року.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 03 листопада 2022 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Шабанов С.В. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуваний заповіт, з урахуванням стану здоров`я ОСОБА_5 , не міг бути самостійно ним прочитаний вголос, що свідчить про те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Крім того, посвідчення заповіту відбулося за відсутності двох свідків, що свідчить про те, що заповіт складений із грубим порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Також зазначив, що сам відповідач не заперечує, що позивач є онуком померлого ОСОБА_5 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення частково не відповідає.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту родинних відносин з померлим ОСОБА_5 та не підтверджено, яким чином порушені права позивача. Крім того, в матеріалах справи відсутнє підтвердження звернення позивача до нотаріуса з метою прийняття спадщини та отримання ним постанови про відмову нотаріуса у прийнятті такої заяви.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , шо підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.12).

Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме земельна ділянка (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Комарівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, площею 3,1535 га, що підтверджується державним актом серії ВН № 103525 (т.1 а.с.11).

Відповідно до заповіту від 21 квітня 2010 року ОСОБА_5 заповів все належне йому майно своєму сину ОСОБА_3 (т.1 а.с.9).

Відповідно до акта огляду МСЕК від 09 липня 2010 року ОСОБА_5 отримав 1Б групу інвалідності по зору (т.1 а.с.10).

Судом першої інстанції було призначено посмертну судово-медичну експертизу та згідно висновку експертів №28-к від 12 липня 2021 року встановлено, що станом на 21 квітня 2010 року з гостротою зору правим оком - рух руки біля ока, лівим оком -0, ОСОБА_5 не міг «самостійно за допомогою окулярів, чи без таких, прочитати текст складеного ним заповіту» (т.1 а.с.178 179).

Допитані в судовому засіданні експерти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали висновок № 28-к та вказали, що ОСОБА_5 станом 24 жовтня 2010 року не міг прочитати тексту заповіту.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Згідно із частиною другою статті 1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу, відповідно до якої у разі, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до підпунктів 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.6 пункту 1 розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1298/20036, посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. Заповіти подаються посадовій особі органу місцевого самоврядування не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах органу місцевого самоврядування. Посадові особи органів місцевого самоврядування зобов`язані роз`яснити громадянам зміст і значення поданих ними проектів заповітів і перевірити, чи відповідає їх зміст вимогам закону. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку. Особа, на користь якої заповідається майно, не має права підписувати його за заповідача. Посадова особа органу місцевого самоврядування перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов`язана роз`яснити заповідачу зміст статей 1241, 1307 Цивільного кодексу України, про що зазначається у тексті заповіту. Аналогічні вимоги до порядку посвідчення заповіту викладені і в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Також, як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У інших справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний Суд пояснив, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 522/904/16-ц, постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 725/2412/15-ц).

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи жодних доказів того, що ОСОБА_5 був недієздатним чи обмежено дієздатним, позивачем не надано, також відсутні будь-які підстави вважати, що оспорюваний заповіт він не підписував та він не відповідав волі заповідача на момент укладення.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

У вказаному висновку не вказано про неспроможність ОСОБА_5 в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

З урахуванням належної оцінки зазначеного висновку посмертної судово-медичної експертизи, наявних у матеріалах справи доказів і доводів сторін в їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 про визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки належними та допустимими доказами факт перебування ОСОБА_5 на час складання заповіту у такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, не підтверджено позивачем, що відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України було його процесуальним обов`язком.

Крім того, позивачем не спростовано, що саме ОСОБА_5 ставив підпис в спірному заповіті, у справі не призначалась почеркознавча експертиза, отже не доведено відсутність волевиявлення спадкодавця на його складання.

Вищевказаним порядком визначено передумови, за наявності яких посвідчення має відбуватися за обов`язкової присутності не менш як двох свідків: це має місце, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати та/або підписати заповіт.

З пояснень секретаря Комарівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області Продан Л.В. вбачається, що коли заповіт був складений, вона пояснила ОСОБА_5 , що він повинен сам прочитати і сам підписати, він категорично відмовився від допомоги та прочитав погано і сам підписав. На дату вчинення нотаріальних дій ОСОБА_5 не мав інвалідності по зору, над ним не була встановлена опіка, у нього не було інших вад здоров`я, а тому вона як секретар сільської ради посвідчила 24 жовтня 2010 року заповіт ОСОБА_5 (т.1 а.с.82).

З матеріалів справи вбачається, що інвалідність 1Б групу по зору ОСОБА_5 отримав 09 липня 2010 року (т.1 а.с.10), майже через три місяці після складення заповіту.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що заповіт мав бути складений у присутності свідків, є безпідставними, оскільки текст заповіту підписаний ОСОБА_5 власноручно, відсутні докази, що заповідач не був ознайомлений із змістом заповіту, який підписав і чи був наявний один із випадків, передбачених статтею 1252 ЦК України (посвідчення заповіту іншою посадовою, службовою особою), а тому немає підстав стверджувати, що заповіт мав обов`язково посвідчуватися при свідках, тому такі твердження позивача носять характер припущення та як доказ судом не приймаються.

Апеляційний суд приходить до висновку, що оспорюваний заповіт від 21 квітня 2010 року, за формою відповідає вимогам закону, доказів про те, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_5 на момент посвідчення заповіту не було вільним і не відповідало волі спадкодавця матеріали справи не містять, а тому немає підстав вважати помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, однак суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо мотивів відмови у задоволенні позову.

Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 зазначив: «Мій племінник ОСОБА_1 , фактично згадав, що в нього є рідний дід лише після його смерті, дізнавшись, що після смерті діда залишилося нерухоме майно» (т.1 а.с.112 116).

Отже, відповідач ОСОБА_3 не заперечує ту обставину, що позивач ОСОБА_1 є онуком померлого ОСОБА_5 , а тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України зазначена обставина не підлягає доказуванню, на що суд першої інстанції належним чином не звернув уваги.

Зокрема, судом першої інстанції не витребувано та не досліджено матеріали спадкової справи до майна померлого ОСОБА_5 .

Апеляційним судом усунуто зазначені недоліки та ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2022 року витребувано у приватного нотаріуса Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О.А. належним чином завірену копію спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 Максимчука ОСОБА_8 .

Згідно копії спадкової справи №95/2019 вбачається, що до приватного нотаріуса Кусюк О.А., з заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 Максимчука ОСОБА_9 звернулись: син ОСОБА_3 (заява від 16 жовтня 2019 року) та онук ОСОБА_1 (заява від 22 листопада 2019 року).

Таким чином, ОСОБА_1 у визначений чинним законодавством шестимісячний строк подав заяву про прийняття спадщини, а тому є помилковим висновок суду першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 та те, що позивач не підтвердив отримання постанови про відмову нотаріуса у прийнятті такої заяви, оскільки така постанова не виносилась, що підтверджується дослідженою в судовому засіданні апеляційного суду копією спадкової справи.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 13 березня 2020 року (т.1 а.с.34 35) забезпечено позов у цій справі шляхом заборони приватному нотаріусу Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О.А., вчинення будь-яких нотаріальних дій у спадковій справі спадкодавця ОСОБА_5 , що також унеможливлювало винесення будь-яких постанов нотаріусом.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Між тим, суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо мотивів відмови у задоволенні позову, з огляду на вище викладене.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням вищевказаних норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування висновків щодо відмови у задоволенні позову підлягає зміні, а саме - викладенню в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті оскаржуване рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шабанова Сергія Валерійовича задовольнити частково.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 03 листопада 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2022 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Матківська М.В.