Справа № 135/1290/22
Провадження № 2-о/135/54/22
РІШЕННЯ

іменем України

06.12.2022 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Ладижинський відділ реєстрації актів цивільного стану у Гайсинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції заявника та заінтересованої особи.

05.12.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою, у якій просить встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер у жовтні 2022 (дата смерті невідома) на тимчасово окупованій території України, а саме у м. Лисичанськ Луганської області, Україна.

Заява мотивована тим, що у жовтні 2022 року (дата смерті невідома) помер його син - ОСОБА_2 , про що видано лікарське свідоцтво про смерть № 1302 від 20.10.2022, місце смерті вказано рф, луганська народна республіка, м. Лисичанськ, смерть настала вдома: АДРЕСА_1 . З огляду на те, що на даний час Лисичанська міська територіальна громада у Сєвєродонецькому районі в Луганській області є окупованою територією, а тому лікарське свідоцтво про смерть, видане органами на тимчасово окупованій території не визнається на території України, є недійсним і не створює правових наслідків. В зв`язку з цим в нього виникла необхідність встановлення вказаного факту, який для нього має юридичне значення та від якого залежить реалізація його права на оформлення спадкового майна.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник заявника - адвокат Бодачевська М.В. подала до суду клопотання про розгляд справи за її та заявника відсутності, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи, будучи повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки не повідомив.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

З врахуванням вимог частини другої статті 317 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) справа розглядається невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносини.

На підтвердження своєї особи заявником ОСОБА_1 надано копію паспорта громадянина України серія НОМЕР_1 , виданого 28.04.1999 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю с. Лопидіно Корткеросського р-ну Республіки Комі, РФ. Міститься відмітка про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його сином.

На підтвердження особи заявником також надано копію паспорта громадянина України серія НОМЕР_2 , виданого 04.10.2001 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Лисичанськ Луганської області.

В лікарському свідоцтві про смерть, виданого органами на тимчасово окупованій території України за № 1302 від 20.10.2022, зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер у жовтні місяці 2022 року (дата смерті невідома), місце смерті вказано рф, луганська народна республіка, м. Лисичанськ, смерть настала вдома: АДРЕСА_1 , причина смерті не встановлена.

V. Оцінка суду.

Згідно з частиною третьою статті 49 Цивільного кодексу України (далі ЦК), державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені та смерть. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, укладення та розірвання шлюбу, зміна імені та смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону.

За змістом статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-17 від 1 січня 2017 року державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:

1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою;

2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Своєю чергою, згідно із частиною другою та частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території» № 1207-18 від 5 березня 2017 року, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

З іншої сторони, відповідно до пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

А частиною першою статті 317 ЦПК передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 затверджено Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточені (блокуванні) станом на 23 жовтня 2022 року.

Відповідно до вказаного переліку Лисичанська міська територіальна громада у Сєвєродонецькому районі в Луганській області є окупованою територією.

Специфікою даних правовідносин є те, що по справі по суті «відсутній спір про право» як такий, проте, у заявника виникла необхідність у встановленні факту смерті сина, який мав місце на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України і який підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть, яке видано органом, який діє на тимчасово окупованій території та його діяльність вважається незаконною.

Але в такій ситуації суд звертає увагу, що смерть особи є юридичним фактом, що породжує виникнення, зміну та навіть припинення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав, в даному випадку спадкових прав заявником.

Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.п 4.1. мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 (справа про призначення судом більш м`якого покарання).

За таких обставин, реалізація принципу верховенства права вимагає в даній ситуації врахувати інтереси заявника і співставити їх з інтересами суспільства в цілому, визначити їх місце із врахуванням принципу «справедливості» в загальному його розумінні.

Окремо суд наголошує, що міжнародне право має приклади в яких під час збройних конфліктів, регулювання правовідносин на окупованих територіях виникали ситуації за яких досліджувались проблеми діяльності органів, що незаконно функціонували на окупованих територіях або територіях збройного конфлікту.

Наприклад, у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», зміст яких зводиться до того, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Далі говорячи про підходи міжнародних інституцій у сфері захисту прав людини суд хоче звернутись до позицій Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд), який послідовно розвиває наведений вище принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996, §45) Європейський Суд обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому Європейський Суд констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (Європейським Судом). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, Європейський Суд у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і Європейського Суду, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Повертаючись до обставин даної справи суд звертає увагу, що за правовою позицією Конституційного Суду України «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Суд повторює, що ситуація заявника свідчить, що його син помер на тимчасово окупованій території України і окупаційною владою було видано лікарське свідоцтво про смерть, проте, будь-який спір щодо вказаних обставин відсутній, вони підтверджуються іншими доказами, зокрема і поясненнями заявника.

У зв`язку із наведеним, суд вважає за можливе застосувати наведені вище підходи міжнародних органів у сфері захисту прав людини. В такій ситуації суд розуміє, що можливість збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмежена, у той час, як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи спадкові правовідносини, право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Встановлення такого факту ніяким чином не узаконює владу держави-окупанта, воно лише сприяє належному захисту прав окремої особи (заявника), що є головним обов`язком держави Україна (стаття 3 Конституції України) і суд в такому випадку є єдиним ефективним засобом.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 263-265, 315, 317, 319, 354 ЦПК України, Правилами державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5, ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території», п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Ладижинський відділ реєстрації актів цивільного стану у Гайсинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, - задовольнити.

Встановити юридичний факт, що у жовтні 2022 року (дата смерті невідома) на тимчасово окупованій території України, у м. Лисичанськ Луганської області, помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Лисичанськ Луганської області.

Рішення суду допустити до негайного виконання.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Копію судового рішення видати учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Копії повного судового рішення вручити учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні копію судового рішення надіслати протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Ім`я (найменування) сторін:

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактичне місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Заінтересована особа: Ладижинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Гайсинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), адреса місцезнаходження: вул. П. Кравчика, буд. 4, м. Ладижин, Вінницька область.

Рішення складено та підписано суддею 06.12.2022.

Суддя