Провадження № 2/761/5108/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Мальцева Д.О.,

при секретарі Любченко Б.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Світоч» міста Києва про стягнення компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, індексу інфляції та 3% річних, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Комунального підприємства «Світоч» міста Києва (далі по тексту - відповідач, КП «Світоч»), в якому просив суд стягнути з відповідача компенсацію заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати у розмірі 1 067 025,75 грн., інфляційні збитки у розмірі 148 617,00 грн., 35 річних у розмірі 41 963,00 грн.

В процесі розгляду справи позивач надав суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просив суд стягнути з відповідача компенсацію заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати в розмірі 1 067 025,75 грн.; інфляційні збитки в період (з жовтня 2015 року по травень 2021 року) в розмірі 148 617,00 грн.; 3% річних в період (з 25 вересня 2015 року по 06 червня 2021 року ) в розмірі 41 963,00 грн.; інфляційні збитки в період (з червня 2021 року по липень 2022 року) в розмірі 231 482,31 грн.; 3% річних в період (з 07 червня 2021 року по 01 серпня 2022 року) в розмірі 36 922,02 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працював в КП «Світоч» м. Києва з 16.05.2013 року по 19.03.2015 року на посаді артиста директора, проте всупереч вимогам контракту та законодавства на день звільнення йому не була виплачена заробітна плата за період роботи з 01.07.2013 року по 19.03.2015 року та компенсація за невикористану відпустку за період роботи з 16.05.2013 року по 19.03.2015 року, а тому відповідач зобов`язаний сплатити компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційні втрати та 3% річних.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2021 року матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О.

16.08.2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. позовну заяву залишено без руху та наданий строк позивачу для усунення недоліків.

15.09.2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

20.09.2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в загальному порядку.

15.08.2022 року на адресу суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог.

19.09.2022 року ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений судом належним чином, через канцелярію суду подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений судом належним чином, відзив на позовну заяву не надав.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 в період часу з 16.05.2013 року 19.03.2015 працював в Комунальному підприємстві «Світоч» на посаді директора.

На день звільнення ОСОБА_1 не було виплачено заробітну плату за період роботи з 01.07.2013 по 19.03.2015 та компенсацію за невикористані відпустки за період роботи з 16.05.2013 по 19.03.2015.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року цивільний позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Світоч» задоволено частково та стягнуто з Комунального підприємства «Світоч» на користь ОСОБА_1 суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 183 160,28 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 96 593,92 грн., суму індексації невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 7 954,51 грн.., моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. та судовий збір в розмірі 2 887,08 грн.

Загальна сума до стягнення - 288 708,71 грн.

Відповідач виплачував суму боргу позивачу за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.09.2015 на його картковий рахунок наступними чином:

- 24.12.2019 перераховано 140 875 грн. 00 коп.;

- 05.01.2021 перераховано 100 000 грн. 32 коп.;

- 07.06.2021 перераховано 50 720 грн. 47 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.09.2015 встановлено розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 у сумі 748,79 грн. (сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 96 593,92 грн. за 129 робочих днів за період з 19.03.2015 по 24.09.2015).

Розрахунок заборгованості, наданий позивачем: компенсація заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати в розмірі 1 067 025,75 грн.; інфляційні збитки в період (з жовтня 2015 року по травень 2021 року) в розмірі 148 617,00 грн.; 3% річних в період (з 25 вересня 2015 року по 06 червня 2021 року ) в розмірі 41 963,00 грн.; інфляційні збитки в період (з червня 2021 року по липень 2022 року) в розмірі 231 482,31 грн.; 3% річних в період (з 07 червня 2021 року по 01 серпня 2022 року) в розмірі 36 922,02 грн.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), а також Верховний Суд України зробив такий висновок у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16-ц.

Як встановлено судом, позивач був звільнений 19.03.2015 року, звернувся до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати 12.08.2021 року, тобто після спливу тримісячного строку.

Тому вимога в частині стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати - задоволенню не підлягає.

Керуючись частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Оскільки вимога щодо стягнення 3 % річних та інфляційного збільшення боргу є похідною від основної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати, в її задоволенні слід також відмовити.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь- які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ТІПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

При цьому обов`язок доказування покладений на учасників справи.

Відповідно до ч. 7 наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України це не є обов`язком суду.

Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову, суд приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Світоч» міста Києва про стягнення компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, індексу інфляції та 3% річних - не підлягає задоволенню.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. 4, 47, 94, 116, 117, 233, 235 КЗпП України, ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Світоч» міста Києва про стягнення компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, індексу інфляції та 3% річних.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: