Справа № 487/6788/20
Провадження № 2/487/177/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2022 року м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Бобрової І.В., при секретарі судового засідання Белорукової І.В., в присутності позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Агєєвої Л.І., представника органу опіки та піклування Норенко О.О., розглянувши в відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва цивільну справу № 487/6788/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Миколаївської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини

встановив:

11.11.2020 до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей ММР, в якому позивач просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Вимоги позову мотивовано тим, що вони з відповідачем з 24.07.2009 по 03.08.2019 перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_2 . З моменту припинення шлюбних відносин, а саме з травня 2019 дитина проживає разом з нею (позивачем). При цьому жодних перешкод у спілкуванні дитини та батька вона не чинить. Впевнена, що зможе забезпечити дитину усім необхідним для розвитку та здоров`я останньої. Просила врахувати, що відповідач не проживає постійно в м. Миколаєві.

Суд ухвалою від 13.11.2020 відкрив провадження та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Суд ухвалою від 22.03.2021 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, з підстав, викладених в позові.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачка у заяві зазначає неправдиві відомості та вводить суд в оману.

Представник третьої особи у судовому засіданні зазначила, що враховуючи думку дитини, позов слід задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, малолітньої ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, дійшов до такого висновку.

У судовому засіданні встановлено, що 24.07.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Від шлюбу у сторін народилась донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 12.01.2010, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції.

Заводський районний суд м. Миколаєва своїм рішенням розірвав шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією рішення від 30.08.2019.

Крім того судом встановлено, що сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини між ними припинені.

Донька постійно проживає з позивачкою у будинку, що належить останній на праві приватної власності за адресою: АДРЕСА_1 . Мати приділяє належну увагу вихованню доньки, піклується про неї, сумлінно виконує батьківські обов`язки, що підтверджується інформацією від 23.09.2020 № 130/01-25, наданою директором Миколаївської спеціалізованої І-ІІІ ступенів школи № 22.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 (далі - Конвенція) у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із положеннями ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з правлюдини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні в справі «М.С. проти України» заява № 2091/13 від 11.07.2017 Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання проте, що найкраще відповідає інтересам дитини, у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по - друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц.

Згідно із ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права і обов`язки щодо дитини.

За частиною 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається із пояснень малолітньої ОСОБА_3 , яка була допитана у судовому засіданні, остання виявила бажання проживати разом з матір`ю, яка піклується про неї, виявляє турботу та увагу. При цьому зазначила, що з батьком спілкується по телефону, оскільки він не проживає в м. Миколаєві, та в останнє бачилася з ним ще в лютому 2022.

Крім того у ст. 19 СК України зазначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Так у висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради зазначено про доцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з матір`ю, яка створила належні умови для виховання та розвитку дитини,

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, з урахуванням наведеного, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд доходить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання ОСОБА_3 з матір`ю, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 76, 81, 89, 258, 263-265, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Миколаївської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини- задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Стягнути з до ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп..

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 12.12.2022.

Головуючий суддя І.В.Боброва