Провадження № 22-ц/802/1110/22 Категорія: 68 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей Луцької міської ради про визнання договору недійсним, усунення перешкод у користуванні житлом, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 листопада 2022 року про відмову в забезпеченні позову,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання договору про розірвання договору дарування квартири недійсним, визначення місця проживання, усунення перешкод в користуванні житлом.

Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.11.2022 року відкрито загальне позовне провадження у даній цивільний справі та призначено підготовче засідання.

Одночасно із позовною заявою позивачем до суду подано заяву про забезпечення позову, яка мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду у разі задоволення її позову, а тому просила суд накласти арешт на спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 листопада 2022 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись із даною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована посиланням на те, що суд дійшов помилкових висновків про те, що накладення арешту на квартиру не відповідає змісту порушеного права та не є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Позивачка ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказала, що необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що їх незастосування призведе до утруднення чи унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення позову. Вказує, що зазначений нею захід забезпечення позову в цій справі є співмірним із вимогами щодо захисту її прав, оскільки вона діє в інтересах неповнолітніх дітей, право користування яких спірним майном відповідачами порушено, та спрямований на недопущення відчуження житла відповідачем як власником майна. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а тому накладення арешту на квартиру до ухвалення рішення у справі не порушить законні права та інтереси власника.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представник відповідача ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу без змін, покликаючись на законність та обгрунтованість оскаржуваного судового рішення та зазначав про те, що доводи апеляційної скарги не відповідають фактичним обставинам справи та нормам процесуального права. Вважає, що заходи забезпечення позову, які просить позивачка вжити, є неспівмірними із заявленими нею позовними вимогами, оскільки позивачка та її діти не були сторонами договору, який вона просить визнати недійсним, а також не є співвласниками майна і не ставить у позові майнових вимог.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу суду скасувати.

Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради просив розгляд справи проводити за його відсутності та вирішити спір на розсуд суду за наявними матеріалами.

Відповідач ОСОБА_3 , повідомлений судом належним чином рекомендованим листом, про що є в матеріалах справи відповідне підтвердження, в судове засідання не з`явився.

Представник відповідача ОСОБА_4 Ольховський ОСОБА_7 доводи апеляційної скарги заперечив та просив залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, звертаючись із даним позовом, просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , а враховуючи, що позовні вимоги є немайнового характеру, то накладення арешту на нерухоме майно не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із пред`явленими позовними вимогами. Крім того, суд не вбачає реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду в цій справі в разі невжиття заходів забезпечення позову, адже заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не стосуються питання визнання її співвласником нерухомого майна, на яке вона просить накласти арешт.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду та вважає, що апеляційна скарга є обгрунтованою, а наведені в ній доводи дають підстави для висновків щодо помилковості оскаржуваного судового рішення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Частиною першою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з ужиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Таким чином, інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, умовою застосування яких є достатньо обґрунтоване припущення, або існування побоювання, що виконання ухваленого по суті позовних вимог у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача і в разі вирішення між сторонами спору можуть бути скасовані судом.

Вищезазначене узгоджується з висновками Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19.

Апеляційний суд, оцінюючи необхідність застосування заходів забезпечення позову у співвідношені до негативних наслідків від їх вжиття, предмет позовних вимог, звертає увагу на наступне.

При вирішенні спору по суті, у якому на шальці терезів стоїть питання захисту права власності однієї сторони (власника житла), та захисту права на житло іншої сторони (не власника, а користувача житла) необхідно враховувати баланс інтересів сторін спору, у тому числі, беручи до уваги критерії, сформовані у практиці ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції (правові висновки, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17).

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц).

Отже, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду в даній справі в разі невжиття заходів забезпечення позову, оскільки заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не стосуються питання визнання її співвласником нерухомого майна, на яке вона просить накласти арешт, є помилковими з огляду на таке.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою для звернення до суду ОСОБА_1 стало порушення відповідачами, на думку позивачки, її житлових прав та прав малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позов обгрунтовано тим, що діями відповідачів дітей та позивачку залишено без реєстрації та законного права користування спірною квартирою. Позовні вимоги стосуються відновлення права користування житлом позивачки та спільних з відповідачем неповнолітніх дітей саме у квартирі, на яку вона просить накласти арешт до вирішення справи по суті.

Заява про забезпечення позову обгрунтована метою якнайкращого захисту інтересів дітей, існуванням підтвердженого ризику подальшого відчуження теперішнім власником житла іншим особам, враховуючи попередню поведінку відповідачів щодо цього майна та наявність реального бажання його відчужити, що підтверджується відповідним оголошенням про продаж цієї квартири.

Отже, діти, які мали зареєстроване місце проживання та право користування спірним нерухомим майном на підставі закону, в контексті пропорційності застосування заявленого позивачкою заходу забезпечення позову має оцінюватися з урахуванням вирішення питання про наявність чи відсутність порушення прав малолітніх дітей та їх матері на житло. В даному випадку захищаються не права власності на майно, а право користування квартирою, яке мали раніше діти, що може в подальшому в разі незастосування заходів забезпечення позову зменшити або обмежити їх права та інтереси щодо жилого приміщення, порушити гарантії збереження прав дітей на житло.

З огляду на те, що між сторонами реально виник спір щодо визнання договору про розірвання договору дарування квартири недійсним, визначення місця проживання, усунення перешкод в користуванні житлом, який має на меті захист житлових прав позивачки та її дітей, що було судом першої інстанції залишено поза увагою, а здійснення будь-яких дій щодо даної квартири створює реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення про задоволення позову, тому апеляційний суд доходить висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, оскільки такий вид забезпечення позову спрямований на забезпечення предмету спору та є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом наведених правових норм, а також статті 142 ЦПК України, судові витрати підлягають розподілу між сторонами під час ухвалення судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті. Якщо судом касаційної інстанції переглядається судове рішення, яким не закінчено розгляд справи по суті, то цей суд не може вирішувати питання про розподіл судових витрат, в тому числі пов`язаних з розглядом апеляційної та/або касаційної скарги, а розподіл таких витрат здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи по суті згідно із загальними правилами статті 141 ЦПК України, тобто в залежності від задоволення чи відмови в задоволенні позову.

Судовим рішенням щодо забезпечення позову розгляд справи по суті не закінчується, а тому в даному випадку судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з розглядом апеляційної скарги мають бути розподілені судом першої інстанції за загальними правилами розподілу судових витрат в залежності від задоволення чи відмови в задоволенні позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, а оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення з цього питання,задовольнивши заяву, оскільки доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та впливають на законність і обґрунтованість судового рішення.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 листопада 2022 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді