Справа № 148/1073/17
Провадження № 22-ц/801/467/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 рокуСправа № 148/1073/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М., розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року, ухвалене суддею Ковганичем С.В. в м. Тульчині, дата складення повного тексту рішення невідома, в цивільній справі за первісним позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про встановлення нікчемності правочину,

встановив:

У червні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 25.12.2013 станом на 18.05.2017 у розмірі 19 170,58 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 05.02.2008 ОСОБА_1 став клієнтом АТ КБ «Приватбанк», ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, та підписавши анкету-заяву про приєднання до Умова та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої отримав кредитну картку «Універсальна».

25.12.2013 з відповідачем була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 7 346,18 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Угодою визначено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими позивачем Умовами та правилами, тарифами складає між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором.

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 18.05.2017 має заборгованість в розмірі 19 170,58 грн: 6 329,18 грн - заборгованість за кредитом; 3 332,72 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 7 847,96 грн - заборгованість за пенею та комісією; 1 660,722 грн - штраф відповідно до п.2.2. Генеральної угоди.

Також, у березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив встановити нікчемність правочину за Генеральною угодою від 25.12.2013.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що при укладенні генеральної угоди банк використав факсимільне відтворення підпису голови правління ПАО КБ «ПриватБанк» Дубілета А.В., на що відповідач не надавав свою письмову згоду, як того вимагає ч. 3 ст. 207 ЦК України. Без такої згоди Генеральна угода не може вважатися такою, що містить підписи обох сторін. Крім того, в угоді банком відтворено відбиток печатки технічними друкованими засобами.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року відмовлено в задоволенні первісного позову, зустрічний позов - задоволено.

Встановлено нікчемність Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання кредитних карт від 25.12.2013, що укладена між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» в дохід держави 840,80 грн судового збору. Судові витрати, понесені позивачем-відповідачем залишено за ним.

Не погодившись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

В скарзі зазначено, що суд неналежно дослідив наявні в матеріалах справи докази, що призвело до помилкових висновків суду щодо непогодження з відповідачем умов кредитування, так як заборгованість відповідача виникла саме з Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 25.12.2013; підписавши Генеральну угоди відповідач особистим підписом підтвердив, що він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами, а також отримав повну інформацію про умови кредитування; про використання факсимільного підпису представника банку при укладенні Генеральної угоди зазначено в п.1.8. такої угоди, яка укладена за взаємною згодою сторін та в подальшому виконувалася сторонами; позивачем за зустрічним позовом обрано неналежний спосіб захисту.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також просить стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь понесені судові витрати.

У судове засідання, призначене на 05.04.2022, учасники справи не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, відповідно до якої неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів прийшла до висновку про розгляд справи у відсутність належно повідомлених учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 05.02.2008 ОСОБА_1 підписав заяву, відповідно до якої виявив бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна», «30 днів пільгового періоду», про що свідчить його відмітка в даній графі. Зазначено, що базова процентна ставка становить 3,6% на місяць на залишок заборгованості (а.с.5-6 т.1).

25.12.2013 між ПАО КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 з цілю створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № SAMDN50OTC000548467 від 05.02.2008 (Договір 1), а також приєднання до Умов та правил надання продукта кредитних карт, укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.7-9 т.1).

У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 зобов`язань за Генеральною угодою від 25.12.2013 банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості.

ОСОБА_1 вважаючи, що при укладені 25.12.2013 Генеральної угоди АТ КБ «ПриватБанк» не було дотримано вимоги щодо письмової форми правочину, так як всупереч вимогам ч. 3 ст. 207 ЦК України він, як позичальник, згоди на використання банком факсимільного відтворення підпису не надавав, звернувся до суду із зустрічним позовом про встановлення нікчемності правочину за цією угодою.

Частиною третьою статті 207 ЦК України визначено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що через відсутність згоди позичальника на використання банком факсимільного відтворення підпису, як того вимагає ч. 3 ст. 207 ЦК України, Генеральна угода не може вважатись такою, що містить підписи обох сторін, а тому вона є нікчемною в силу закону. А тому суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги за зустрічним позовом.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

По-перше, згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року в справі №916/3156/17 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину.

Верховний Суд України у постанові зазначив, що відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами.

Однак, Велика Палата Верховного Суду визначила, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину не є способом захисту прав та інтересів, установлених законом. Суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав та інтересів застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення зустрічного позову відсутні у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту порушеного права, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

По-друге, колегія суддів звертає увагу, що як зазначено в п.1.8. Генеральної угоди, при укладенні Генеральної угоди банк використовує факсимільне відтворення підпису голови правління банку, а також відтворення відбитку банку технічними друкованими пристроями.

Суд першої інстанції, взявши до уваги висновки Верховного Суду, висловлені в постановах від 07.11.2018 у справі №752/10447/17-ц та від 05.08.2020 у справі №677/70/19 прийшов до висновку, що посилання на п.1.8. Генеральної угоди не може підміняти умови використання факсимільного підпису, закріплені в ч. 3 ст. 207 ЦК України.

Однак, вказані висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права не можуть бути враховані в даному випадку, оскільки встановлені Верховним Судом обставини (позивачами не доведено існування між сторонами кредитних зобов`язань) є відмінними від обставин даної справи.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 протягом дев`яти місяців користувався коштами банку та здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, чим підтверджував та розумів своє зобов`язання перед банком. Вказане підтверджується розрахунком заборгованості та випискою банку по рахунку (за карткою № НОМЕР_1 ).

Факт отримання банківської картки з номером НОМЕР_1 , користування коштами та часткове погашення заборгованості ОСОБА_1 не заперечував, що свідчить про виконання Генеральної годи сторонами.

А тому, підписання Генеральної угоди головою правління АТ КБ «ПриватБанк» за допомогою факсимільного відтворення його підпису за обставин даної справи не свідчить про його недійсність.

Заперечуючи щодо вимог первісного позову ОСОБА_1 звертав увагу на те, що Генеральна угода не може вважатися договором, на підставі якого виникають кредитні зобов`язання, а є за своєю суттю є додатковим договором до кредитного договору від 05.02.2008.

Вказані доводи відхиляються колегією суддів, оскільки Генеральна угода є самостійним зобов`язанням між сторонами, направленим на реструктуризацію фіксованої суми заборгованості за кредитним договором від 05.02.2008 (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року в справі № 199/4115/16-ц).

Хоча Генеральна угода і є похідним зобов`язанням від кредитного договору від 05.02.2008, вона є самостійним зобов`язанням, обов`язок виконання якого передбачений статтями 526, 1049 ЦК України.

Надавати аналіз та оцінку правовідносинам, які виникли на підставі анкети-заяви від 05.02.2008 (з приводу не укладення кредитного договору, отримання (чи неотримання) на підставі цього договору в 2008 році кредитної картки тощо) не має правового значення.

Оскільки права кредитора за Генеральною угодою порушенні невиконанням позичальником її умов, тому порушенні права АТ КБ «ПриватБанк» підлягають судовому захисту.

Відповідно до п.п.1.1.1, 1.1.2 Генеральної угоди, сторони домовилися стосовно Договору 1 зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: проценти на 1 660,72 грн., комісію на 0,0 грн., пеню на 0,0 грн., штраф на 0,0 грн. Заборгованість за Договором 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 7 821,19 грн.

Дата кінцевого погашення заборгованості по договору 31.12.2015 (п.п.1.1.3. Генеральної угоди).

У п. 1.3 Генеральної угоди зазначено, що відповідно до ст. 212, 651 ЦК України у випадку порушення позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого договорами та розділом 1 «Реструктуризація заборгованості» Генеральної угоди більш ніж на 1 день: строком повернення кредиту, який вказаний в п.п. 1.1.3 генеральної угоди є 2-й день з моменту такого порушення; вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня наступного за днем повернення кредиту вважається простроченою; в день наступний за днем повернення кредиту позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1 660,72 грн по Договору 1.

Згідно п.1.5-1.7. Генеральної угоди, підписання цієї Генеральної угоди не є рішенням банку про анулювання заборгованості позичальника. Всі інші умови Договорів, котрі не суперечать розділу «Реструктуризація заборгованості» цієї Генеральної угоди, залишаються незмінними. Ця Генеральна угода в частині розділу «1.Реструктуризація заборгованості» діє в межах строку дії Договору 1.

У п. 2.1 Генеральної угоди зазначено, що банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 7 346,19 грн на строк 24 місяця з 25.12.2013 по 31.12.2015 шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі у сумі 7 346,19 грн в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплаті відсотків в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у встановлені в заяві, Умовах та Правилах строки. Погашення заборгованості відбувається починаючи з «1» по «25» число кожного місяця. Позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 367,6 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається з заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат у відповідності до Умов та правил. Остання дата погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.12.2015.

Згідно п.2.3 Генеральної угоди, для надання послуг банк видає позичальнику платіжну картку відповідно до 2.1. Генеральної угоди.

Відповідно до п.2.5., 2.8. Генеральної угоди, позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, проценти, винагороду відповідно до Генеральної угоди та Умов та правил. При порушені позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умова та правилах за кожен день прострочення.

Тобто встановлено, що в даному випадку між сторонами виникли права та обов`язки на підставі Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 25.12.2013.

На виконання п.2.3 Генеральної угоди 25.12.2013 ОСОБА_1 видано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до вересня 2017 року, що останнім не заперечувалося (а.с.106 т.1).

Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 18.05.2017 заборгованість ОСОБА_1 за Генеральною угодою становить 19 170,58 грн, з яких: 6 329,18 грн - заборгованість за кредитом; 3 332,72 грн - заборгованість за процентами; 7 847,96 грн - заборгованість за пенею та комісією; 1660,722 грн - штраф відповідно до п.2.2. Генеральної угоди (а.с.4 т.1).

Вказаний розрахунок банку ОСОБА_1 не заперечувався та не спростований.

Відповідно до ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Колегія суддів вважає, що вимоги банку в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 6 329,18 грн, за відсотками за користування кредитом в розмірі 3 332,грн, а також штраф - 1 660,72 грн є обгрунтованими, оскільки така заборгованість визначена банком у відповідності до умов Генеральної угоди, якою сторони, зокрема, погодили розмір відсоткової ставки, а також фіксований розмір штрафу.

Підстав для стягнення заборгованості за пенею та комісією в розмірі 7 847,96 грн немає, оскільки, по-перше, банком не розмежовано, яка саме сума становить заборгованість за комісією, яка - за пенею. По-друге, зі змісту п.2.5. та 2.8. Генеральної угоди слідує, що позичальник сплачує банку винагороду, а також пеню в розмірі, визначеному Умовами та правилами.

Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 прийшов до висновку, що оскільки Умови та правила не містять підпису позичальника, не можна стверджувати про те, що позичальник, підписуючи анкету-заяву погодився на приєднання саме до цих Умов та правил, ознайомившись з ними.

А відтак, підстав для стягнення з ОСОБА_1 комісії та пені в даному випадку не має, оскільки їх розмір не визначений Генеральною угодою, а Умови та правила через відсутність підпису позичальника не беруться судом до уваги.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просив застосувати строк позовної давності (а.с.232 т.1), при цьому, останній не зазначив початок перебігу строку позовної давності та за якими вимогами такий строк сплинув.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У ч. 5 ст. 261 ЦК України зазначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Виходячи із матеріалів справи, датою остаточного погашення заборгованості за Генеральної угодою є 31.12.2015 (підпункт 1.1.3. розділу 1 угоди).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що перебіг позовної давності за вказаним кредитним договором за вимогами позову про стягнення заборгованості за кредитом та процентами почався з 01.01.2016.

З позовом банк звернувся 01.06.2017 (а.с.40 т.1), тобто в межах позовної давності.

Щодо вимог позову про стягнення штрафу, то колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності цих вимог позову.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення, яким первісний позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості слід задовольнити частково, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про встановлення нікчемності правочину слід відмовити.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 806,41 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 1 209,59 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким первісний позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукта кредитних карт від 25 грудня 2013 року в розмірі 9 661 (дев`ять тисяч шістсот шістдесят одна) гривні 90 копійок: 6 329,18 гривень - заборгованість за кредитом; 3 332,72 гривень - заборгованість за процентами. У задоволенні решти вимог первісного позову відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про встановлення нікчемності правочину відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 806 (вісімсот шість) гривень 41 копійки та за подання апеляційної скарги в розмірі 1 209 (одна тисяча двісті дев`ять) гривень 59 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета