Справа № 355/1166/20
Провадження № 2/355/64/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Баришівський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Червонописького В.С.,
секретаря судового засідання Котенко Л.О.
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
І. Стислий виклад позиції позивача.
23.09.2020 ОСОБА_1 (далі по тексту - Позивач) звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
В обґрунтування своїх вимог зазначала, що відповідно до свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У вказаному будинку зареєстрований, але не проживає з 2016 року відповідач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також не зберігає своїх речей, що підтверджується актом складеним депутатом Баришівської селищної ради та довідкою виданою Перемозьким старостинським округом Баришівського району Київської області. Крім того зазначила, що реєстрація відповідача в даному будинку спричиняє їй як власнику ускладнення вільно розпоряджатися своїм майном, а також завдає додаткових витрат за сплату комунальних платежів.
Оскільки відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає, просить суд ухвалити рішення, яким визнати його особою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
ІІ. Процесуальні дії у справі.
Дана справа надійшла до провадження судді Баришівського районного суду Київської області Коваленка К.В. та ухвалою суду 08.10.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.
Відповідно до повідомлення Вищої ради правосуддя від 12.05.2021 суддю ОСОБА_3 тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя.
Згідно розпорядження керівника апарату Баришівського районного суду Київської області № 703 від 08.07.2021 проведено повторний автоматизований розподіл судових справ і дану справу розподілено судді Червонопиському В.С. та ухвалою суду від 24.09.2021 прийнято до провадження з призначенням підготовчого засідання на 25.10.2021.
Ухвалою судді Червонописького В.С. від 06.12.2021 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 03.02.2022.
ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися будучи належним чином повідомленими, але від представника надійшла до суду заява про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивача, позов підтримуює в повному обсязі, просить задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином неодноразово через оголошення на офіційному сайті суду.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи відповідач відзив на позовну заяву не подав та заперечень проти розгляду справи без його участі, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи з урахуванням положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
IV. Фактичні обставини встановлені судом.
Позивач ОСОБА_1 , є власником житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвами про право власності та про право на спадщину. (а.с.7-10)
Згідно акту обстеження фактичного проживання громадян від 21.08.2020 депутатом зафіксовано, що в будинку зареєстровані - власник ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 . В результаті обстеження виявлено, що за даною адресою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично не проживає з 2016 року. ОСОБА_1 дійсно непрацююча пенсіонерка, проживає одна. (а.с.11)
Вказана інформація підтверджується і довідкою Виконавчого комітету Баришівської селищної ради, від 19.08.2020 № 281.
V. Оцінка суду.
Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права .
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції , дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції Захист власності передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права .
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
У частині другій п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 № 9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя зазначено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 317 та частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власника право вимагати усунення будь-яких порушень його права.
Також і в ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Інших підстав для втрати членом сім`ї власника житла права користування житлом Цивільний кодекс України не визначає.
З огляду на вищевказані фактичні дані на предмет їх відповідності наведеним вище положенням матеріального права, слід констатувати, що відповідач, який без поважних причин понад один рік не проживає у спірному Будинку, а тому втратив право користування цим житлом.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 758/3889/16-ц.
Будь-яких доказів у підтвердження обставин щодо вчинення позивачем перешкод відповідачу ОСОБА_2 у доступі до спірного житла протягом року відповідачем суду не подано.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу Української РСР слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 та Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року по справі №309/2477/16-ц.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Разом з тим, факт того, що відповідач зареєстрований у спірному Будинку не є свідченням наявності у нього права користування спірним об`єктом нерухомості.
При цьому відповідачем не надано будь-яких доказів того, що він був відсутній за місцем реєстрації понад один рік з поважних причин, наявності будь-яких домовленостей між ним та позивачем (власником Будинку) щодо користування Будинком.
Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у Будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.
Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем.
Як встановлено по справі, позивач є власником Будинку у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.
Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).
Поряд з цим, будь-яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на Будинок, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в Будинку зареєстрований відповідач.
Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами на право користування Будинком підлягають задоволенню.
Судові витрати залишити за фактично понесеними.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 279, 280-282, 288-289, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд-
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити .
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя В.ЧЕРВОНОПИСЬКИЙ