Дата документу 03.10.2022 Справа № 335/490/22
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/490/22Головуючий у 1-й інстанції Макаров В.О. Повний текст рішення складено 13.06.2022 року.
Пр. № 22-ц/807/1774/22Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Дашковської А.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-3), в якому просила стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату у розмірі 3660,00 грн. належну їй при звільненні та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 06.11.2021 року по день ухвалення рішення, а також стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 15.02.2019 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду юрисконсульта в відділ захисту правових інтересів та корпоративних прав в Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» на підставі наказу № 635-К від 13.02.2019 року.

05.11.2021 року трудовий договір припинено за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпПУ та згідно наказу № 5021 від 03.11.2021 року.

При звільненні, позивачеві була нарахована до виплати заробітна плата за листопад 2021 року - 8483,35 грн., фактично виплачено 4421,07 грн. та відраховано 3660,00 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення згідно п. 5.23 до 12 КД.

Проте, підстава відрахування матеріальної допомоги у розмірі 3 600,00 грн. ОСОБА_1 невідома, жодні зміни до колективного договору щодо стягнення матеріальної допомоги при звільненні позивач вказує, що не підписувала та не повідомлялась у встановленому законом порядку поро зміну умов праці.

Відтак, ОСОБА_1 вважає, що при звільненні роботодавець не у повному обсязі здійснив виплату належних працівнику виплат при звільненні.

17.11.2021 року адвокат Ткаченко О.С., в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до відповідача з адвокатським запитом щодо надання інформації щодо підстави відрахування з ОСОБА_3 3 660,00 грн. матеріальної допомоги при звільненні.

З відповіді на адвокатський запит від 17.12.2021 року за вих. № 001-32/4829 сторона позивача вбачає, що із суми остаточного розрахунку з ОСОБА_1 (при її звільненні з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на підставі наказу № 5021-к від 03.11.2021 року) було проведено відрахування суми матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 3 660,00 грн. згідно з урахуванням кількості невідпрацьованих місяців протягом 6 місяців з місяця нарахування матеріальної допомоги.

При цьому, позивач вважає, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» не надало жодних документів на підтвердження підстав здійснення відрахування матеріальної допомоги на оздоровлення при звільненні. А саме наказ на який відповідач посилається та колективний договір (із змінами) надано не було.

Згідно повідомлення про нараховану суму, належну працівнику при звільненні за вих. № 436 від 05.11.2021 року, ОСОБА_1 , відрахування 3660,00 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення було здійснено з посиланням на п. 5.23 до 12 КД.

Проте, зі змісту Колективного договору ПАТ «Запоріжжяобленерго», з яким ознайомлена була ОСОБА_1 п. 5.23 до 12 КД, відсутній взагалі.

Відтак, на сьогодні позивачеві невідомо на підставі якого документу було здійснено відрахування матеріальної допомоги та є достатньою підставою стверджувати, що роботодавець не мав права здійснювати такі відрахування заробітної плати з остаточного розрахунку при звільнення позивача.

З наказу, як вказує за № 5021-к від 03.11.2021 року про припинення трудового договору з ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпПУ не вказано, про необхідність здійснення утримання виплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення.

Тобто, позивач вважає, що таке відрахування було здійснено з грубим порушенням норм чинного законодавства.

Окрім того, позивач зазначає, що ані Законом України «Про оплату праці», ані Законом України» Про відпустки» не передбачено відрахування із заробітної плати при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення.

Посилання відповідача на пункти колективного договору які нібито дають підстави для відрахування матеріальної допомоги є неспроможними. У разі внесення змін до колективного договору що погіршують становище працівників, а саме на законодавчому рівні не передбачено відрахування матеріальної допомоги при звільненні, тому навіть якщо такі зміни були внесені позивач не була належним чином повідомлена про них та вони є недійсними в силу заборони внесення таких змін; чи пройшли такі зміни повідомну реєстрацію згідно вимог закону в Управлінні з питань праці Запорізької міської ради.

Відтак, такі дії роботодавця щодо відрахування матеріальної допомоги на оздоровлення, на думку сторони позивача, не є законними, тому роботодавець зобов`язаний таку допомогу виплатити позивачу як незаконно відраховану при звільненні.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняться від відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпПУ, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Оскільки відповідач при звільненні ОСОБА_1 не провів з нею повний розрахунок належних їй виплат при звільненні, а сама незаконно та безпідставно відрахував матеріальну допомогу на оздоровлення, то останній повинен виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно довідки № 511 від 15.11.2021 року середній заробіток позивача в день складання 806,27 грн. (20 156,91/25), із розрахунку у жовтні 2021 року 20 робочих днів, у листопаді 5 робочих днів.

Відтак, з 06.11.2021 року по 17.01.2022 року = 48 робочих дня (17 листопада, 22 грудня та 9 січня). Отже середній заробіток за цей період складає 38 700,96 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Макарова В.О. (а.с. 15).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 16) провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2022 року (а.с. 81-84) позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 87-90) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі; судові витрати стягнути з відповідача.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Дашковську А.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 94).

Ухвалою апеляційного суду клопотання ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі задоволено, поновлено ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі, апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 11 серпня 2022 року (а.с. 101), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 102).

Оскільки, в силу вимог ст. 369 ч. 1 ЦПК України «Особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ» апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, в силу вимог ст. 274 ч. 1 ЦПК України «Справи, що розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження», у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються…справи, що виникають з трудових правовідносин.

Відповідно до ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач ПАТ «Запоріжжяобленерго» подало апеляційному суду відзив (а.с. 108-109) на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі.

За змістом ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, залишаючи позовні вимоги позивача у цій справі без задоволення, керувався ст.ст. 5, 12, 13, 19, 76-80, 89, 141, 142, 259, 265, 273, 274-279 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі, відсутності підстав для задоволення останніх.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала з відповідачем ПАТ «Запоріжжяобленерго» у трудових відносинах, працювала на посаді юрисконсульта відділу захисту правових інтересів та корпоративних прав, про що видано відповідний наказ за № 635-к від 13.02.2019 року (копія трудової книжки, а.с. 7 зворот).

05.11.2021 року позивач ОСОБА_1 була звільнена відповідно до наказу № 5021-к від 03.11.2021 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпПУ (а.с. 8).

Вказані обставини підтверджуються відповідними записами в трудовій книжці ОСОБА_1 , виданій на ім`я позивача, визнані сторонами та в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України окремого доказування не потребують (а.с. 7 зворот).

Звертаючись до суду першої інстанції із позовом, позивач посилалася на не проведення з нею повного розрахунку при звільненні, на незаконне та безпідставне відрахування матеріальної допомоги на оздоровлення.

Перевіряючи обґрунтованість пред`явлених позовних вимог, а також законність дій відповідача як роботодавця щодо відрахування матеріальної допомоги на оздоровлення, суд першої інстанції правильно виходив із такого.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження.

Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків.

Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції з посадової інструкції позивача № ПІ-01-60-1116 (а.с. 30-39), затвердженої 04.08.2020 (надалі - посадова інструкція), визначено завдання та обов`язки ОСОБА_1 , її права, відповідальність, перелік локальних та нормативних актів, які повинен знати позивач, кваліфікаційні вимоги до посади, порядок взаємовідносин з іншими відділами Товариства тощо.

Відповідно до п. 2, 3, 11, 12, 15 розділу 5 посадової інструкції «Повинен знати» (а.с. 36-37) визначено, що юрисконсульт 2 категорії повинен знати та використовувати в своїй роботі: Статут Товариства; розпорядження Товариства; Правила внутрішнього трудового розпорядку Товариства; цю посадову інструкцію, «Положення про договірний відділу»; Діючий колективний договір Товариства; Чинне Законодавство України, в тому числі, цивільне, господарське, трудове, фінансове, адміністративне, кримінальне та інші галузі матеріального права, законодавство України в Сфері електроенергетики, банкрутства, виконавчого провадження; галузі процесуального законодавства (цивільне-процесуальне право, господарське-процесуальне право, кримінальне-процесуальне право, законодавство про адміністративне судочинство) тощо.

Отже, як видно у розділі 5 посадової інструкції позивача (а.с. 36-37) визначено перелік документів, а саме накази, розпорядження відповідача, діючий колективний договір відповідача, чинну посадову інструкцію та перелік галузей законодавства, які як юрисконсульт повинен знати позивач (з посадовою інструкцією позивач ознайомлена під підпис, що підтверджується її копією).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав твердження позивача про те, що вона не була ознайомлена із діючим колективним договором ПАТ «Запоріжжяобленерго» (була лише ознайомлена із редакцією колективного договору, яка не передбачає можливості проведення відрахувань матеріальної допомоги) та з наказом № 331-од від 13.07.2021 року, безпідставними, адже відповідно до посадової інструкції знання вище перелічених документів (наказів та чинного колективного договору) було обов`язковим для позивача під час її роботи у відповідача, і позивач повинна була знати та використовувати такі документи у своїй роботі.

Також, під час розгляду справи судом першої інстанції було правильно встановлено, що стороною позивача належними та допустимими доказами не доведено того, що позивач не повинна була знати і використовувати у своїй роботі накази та діючий колективний договір ПАТ «Запоріжжяобленерго», а також те, що такі документи не розповсюджуються на позивача, як працівника відповідача.

В той же час, суд першої інстанції правильно встановив, що у позовній заяві позивача у цій справі не містяться жодних інших вимог позивача до відповідача щодо визнання недійсними та скасування наказів і розпоряджень відповідача, визнання внесених змін до колективного договору недійсними та такими, що не відповідають приписам законодавства тощо.

Також, суд першої інстанції правильно вважав безпідставними твердження позивача, про те, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» нібито порушений порядок внесення змін до колективного договору, внесені зміни до колективного договору не відповідають вимогам постанови КМУ № 115 від 13.02.2013 року «Про порядок повідомної реєстрації галузевих (міжгалузевих) і територіальних угод, колективних договорів», Закону України «Про колективні договори і угоди», оскільки вирішення вказаних питань не є предметом позову ОСОБА_1 до ПАТ «Запоріжжяобленерго» незалежно від того, якими правовими підставами позивач аргументує свою правову позицію, наведену нею у позові та відповіді на відзив (а.с. 70-72).

Судом першої інстанції правильно було встановлено, що відповідно до наказу відповідача № 331-од від 13.07.2021 року «Про внесення змін до «Положення про прядок виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам ПАТ «Запоріжжяоблернерго» при наданні щорічної відпуски» (а.с. 44), погодженого з первинною профспілковою організацією ПАТ «Запоріжжяобленерго» (аркуш погодження, копія а.с. 45) діюче «Положення про порядок виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам ПАТ «Запоріжжяобленерго», затверджене наказом ПАТ «Запоріжжяобленерго № 662-од від 16.12.2020 року (а.с. 46) було доповнене пунктом № 2.6 такого змісту:

«У разі звільнення працівника протягом шести місяців з місяця нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення (крім випадків виключення з особового складу у зв`язку зі смертю, звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників (п. 1 ст. 30 КЗпПУ), звільнення внаслідок виявленої невідповідності працівника займаної посаді або виконуючій роботі внаслідок стану здоров`я (п. 2 с. 40 КЗпПУ), звільнення за переведенням працівника, або за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виробну посаджу (п. 5 ст. 36 КЗпПУ), звільнення у зв`язку з закінченням строкового трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпПУ) працівників, які досягли пенсійного віку, звільнення за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію (ст. 38 КЗпПУ) відрахувати суму матеріальної допомоги на оздоровлення за формулою: ?ВідрахМД= ?МЩ на озд *N/6; де: ?МД на озд сума матеріальної допомогти на оздоровлення, грн.; N кількість невідпрацьованих місяців протягом 6 місяців з місяця нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення (при розрахунку брати місяць, а не дату).».

Аналогічні за змістом зміни було внесеного і до додатку № 11 (а.с. 57-59) колективного договору відповідача «Положення про порядок виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам ПАТ «Запоріжжяобленерго» при наданні щорічної відпустки», а саме доповнено Положення пунктом 2.6. аналогічного змісту (а.с. 59).

Отже, зміни до «Положення про порядок виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам ПАТ «Запоріжжяобленерго» при наданні щорічної відпустки», згідно з наказом № 331-од було внесено як до наказу № 662-од, так і до колективного договору відповідача, тобто були закріплені і в наказі № 331-од і в Колективному договорі відповідача.

Таким чином, враховуючи те, що відповідно до положень посадової інструкції позивача, вона повинна знати як накази і розпорядження відповідача, так і діючий Колективний договір відповідача, суд першої інстанції правильно вважав безпідставними твердження позивача про те, що вона не була обізнана з «Положенням про порядок виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам ПАТ «Запоріжжяобленерго», в тому числі і в частині проведення нарахувань та відрахувань матеріальної допомоги на оздоровлення при звільненні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно до п. 1.4 Колективного договору відповідача (а.с. 50) встановлено, що положення колдоговру поширюються на працівників підприємства, які працюють за наймам, незалежно від членства в профспілці, а також осіб, що працюють на виборних та штатних посадах у профспілковій організації підприємства; є обов`язковими як для роботодавця і уповноваженого ним органу, так і для профспілкового комітету і працівників підприємства, а відповідно до п. 1.12. Колективного договору відповідача (а.с. 51) надання соціальних гарантій згідно з колективним договором здійснюється у межах коштів, передбачених затвердженим Наглядовою радою фінансовим планом.

Відповідно до розділу 5 Колективного договору відповідача (а.с. 53-56), визначені соціальні гарантії, які надаються відповідачем працівникам, до яких, відповідно до п. 5.22 (а.с. 56) належить надання працівникам один раз на рік матеріальної допомоги на оздоровлення згідно з Положенням, затвердженим Генеральним директором та погодженим з Головою профспілкового комітету підприємства (додаток 11, а.с. 57-59) у зв`язку із щорічною відпусткою.

З вищевикладеного вбачається, що надання соціальних гарантій, згідно колективного договору відповідача здійснюється у межах коштів, згідно фінансового плану затвердженого Наглядовою радою відповідача.

Разом з тим, судом першої інстанції правильно зауважив, що питання щодо порядку виплати матеріальної допомоги у відповідача в межах коштів, відповідно до фінансового плану на підприємстві врегульоване відповідно до наказів № 331-од (а.с. 44) та № 662-од (а.с. 46) та додатку № 11 до Колективного договору відповідача «Положенням про порядок виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам ПАТ «Запоріжжяобленерго» при наданні щорічної відпустки» (а.с. 57-59).

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав безпідставними твердження позивача, що на відповідні правовідносини між позивачем та відповідачем, в частині повернення матеріальної допомоги на оздоровлення у разі звільнення працівника, можуть розповсюджуватись приписи ст.ст. 1, 2, 26 Закону України «Про оплату праці», приписи ст. 22 Закону України «Про відпустку».

Щодо обґрунтованості проведення відрахування суми матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 3660,00 грн. при звільненні, суд першої інстанції правильно вважав, що воно було здійснено за формулою, закріпленою в наказі № 331-од в Колективному договорі відповідача, а саме: ?ВідрахМД= ?МД на озд *N/6; 7320*3/6= 3660,00 грн. де 7320,00 грн. сума матеріальної допомоги на оздоровлення ?МД на озд; 3 місяці кількість невідпрацьованих місяців, а саме: грудень 2021 року, січень, лютий 2022 року N. При цьому, кількість відпрацьованих місяців складає 3 вересень, жовтень, листопада 2021.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачем було правомірно проведено відрахування матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 3660,00 грн.

Відповідач законно та обґрунтовано провів розрахунок з позивачем, а отже твердження позивача щодо відсутності підстав відрахування суми матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 3660,00 грн., необізнаності позивача із колективним договором відповідача в частині відрахувань матеріальної допомоги при звільненні суд першої інстанції вважав безпідставними та такими, що підлягають відхиленню, а позовну вимогу щодо сплати 3660,00 грн. такою, що не підлягає задоволенню.

Ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач діяв у межах та у відповідності до норм чинного трудового законодавства.

При цьому, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань позову про не проведення з нею повного розрахунку при звільненні, не надала належних, допустимих та достатніх в їх сукупності доказів, які б свідчили про обґрунтованість та доведеність таких вимог та поза розумним сумнівом доводили порушення її трудових прав. Натомість, матеріалами справи достовірно підтверджено проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем при звільненні, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про стягнення заробітної плати у розмірі 3660,00 грн., належних позивачеві при звільненні, та відсутність підстав для їх задоволення.

Оскільки вимоги про стягнення заробітної плати у розмірі 3660,00 грн., належних позивачеві при звільненні, не підлягають задоволенню, судом першої інстанції також відмовлено у задоволенні інших вимог ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 06.11.2021 року по день ухвалення рішення, оскільки ці вимоги є похідними від первісних позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні в суді першої інстанції, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, у задоволенні позову позивача у цій справі судом першої інстанції правильно відмовлено в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 дублюють доводи її позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, викладену в її позові (а.с. 1-3), яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач належними та допустимими доказами не довела того, що вона не повинна була знати і використовувати у своїй роботі накази та діючий колективний договір ПАТ «Запоріжжяобленерго», а також те, що вимоги цих актів не розповсюджуються на неї, як працівника відповідача.

У зв`язку із вищевикладеними обставинами, висновки позивача про те, що вона не була ознайомлена із діючим колективним договором відповідача (а.с. 49-56), а була ознайомлена лише із редакцією колективного договору, яка не передбачає можливості проведення відрахувань матеріальної допомоги, та з наказом № 331-од від 13.07.2021 року (а.с. 44), є безпідставними, адже відповідно до посадової інструкції знання вище перелічених документів (наказів та чинного колективного договору) є обов`язковим для позивача під час його роботи у відповідача, а тому позивач повинна була знати та використовувати такі акти у своїй роботі.

Крім того, навіть, необізнаність позивача із діючим колективним договором, положення якого поширюються на всіх працівників відповідача відповідно до п. 1.4 колективного договору (а.с. 50) та з наказом № 331-од від 13.07.2021 року (а.с. 44), не могла бути підставою для того, щоб положення таких актів (наказу та колективного договору) не розповсюджувались на позивача, як працівника відповідача, чи звільняли сторони від обов`язку виконувати вимоги останніх.

Апеляційним судом також встановлено, що позивач у своєму позові у суді першої інстанції у цій справі (а.с.3) заявляла про невиплату їй на час звільнення відповідачем 3660,00 грн., що за своїм змістом дорівнює виключно сумі утримання відповідачем виплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення 3660,00 грн. (первісні позовні вимоги). Про невиплату будь-яких інших сум при звільненні позивач у цій справі в межах своїх позовних вимог та правових підстав у суді першої інстанції не заявляла.

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суд апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В разі відмови судом першої інстанції у задоволенні вищезазначених первісних позовних вимог позивача до відповідача у цій справі, похідні від них позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 06.11.2021 року по день ухвалення рішення, також не підлягали задоволенню у цій справі.

За таких обставин, суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції було правильно, з додержанням вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її апеляційної скарги у цій справі у повному обсязі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго» у цій справі будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 03.10.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Дашковська А.В.Подліянова Г.С.