ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 689/293/22

Провадження № 22-ц/4820/1246/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Гриньова А. М.,

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника органу ДВС Дяка О. М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 02 червня 2022 року (суддя Шевчик О. М.) у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанови державного виконавця.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаною скаргою, зазначала, що заочним рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 05.06.2014 стягнуто солідарно з неї та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 473273, 99 грн заборгованості за кредитом і 3654 грн судових витрат. На виконання вказаного рішення 05.09.2016 відкрито виконавчі провадження № 52113423 і № 52113501. Проте, після врегулювання спору ТОВ «Кредитні ініціативи» подало до органу ДВС заяву про повернення виконавчих листів. Постановами Ярмолинецького відділу ДВС у Хмельницькому районі від 20.01.2022 виконавчі листи повернуто стягувачу. Також 20.01.2022 державний виконавець виніс у ВП № 52113423 та № 52113501 постанови про стягнення з неї виконавчого збору у розмірі 47327,49 грн і 365,40 грн. На виконання цих постанов відкрито виконавчі провадження № 68261762 і № 68257893. Зведене виконавче провадження № 56661731. Вважає постанови незаконними, оскільки державний виконавець не проводив жодних дій у ВП № 52113423 і № 52113501, а отже відсутні підстави для стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір може стягуватися лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. Строк оскарження пропустила з поважних причин, оскільки оскаржувала постанови в порядку адміністративного судочинства, але 10.02.2022 року у відкритті провадження у справі було відмовлено.

Тому заявниця просила скасувати постанови Ярмолинецького відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 20 січня 2022 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 47327,39 грн (ВП № 52113423) і 365,40 грн (ВП № 52113501) та про відкриття виконавчих проваджень про стягнення виконавчого збору (ВП № 68261762 і ВП № 68257893).

Ухвалою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 02 червня 2022 року у задоволенні скарги відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги. Посилається на незаконність ухвали суду. Вважає, що стягнення виконавчого збору повинно регулюватися Законом України «Про виконавче провадження» у редакції, яка була чинною на час, коли розпочато виконавчі дії. Обов`язковою умовою для стягнення виконавчого збору є вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення, та фактичне стягнення суми боргу у виконавчому провадженні. У протилежному випадку немає підстав для стягнення виконавчого збору. Суд не взяв до уваги те, що при повторному пред`явленні виконавчих листів до виконання виникає можливість подвійного стягнення виконавчого збору.

Ярмолинецький відділ ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Хмельницький) у відзиві просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів. При винесенні оскаржених постанов державний виконавець керувався чинним Законом України «Про виконавче провадження».

У засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу. Представник органу ДВС її не визнав.

Представник ТОВ «Кредитні ініціативи» не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Щодо юрисдикції спору, апеляційний суд виходить з таких обставин справи і вимог закону.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 161/8267/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1034/15-ц, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Отже, справа, що переглядається, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Разом з тим, позивачка уже звертався до Хмельницького окружного адміністративного суду (справа № 560/2311/22) з адміністративним позовом до Ярмолинецького відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Хмельницький) про скасування постанов від 20 січня 2022 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 47327,39 грн у виконавчому провадженні № 52113423 та у сумі 365,40 грн у виконавчому провадженні № 52113501, а також постанов про відкриття виконавчих проваджень № 68261762 і № 68257893 про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року у справі № 560/2311/22 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Ярмолинецького відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Хмельницький) про скасування зазначених вище постанов та зобов`язання вчинити дії, оскільки суд вважав, що ці позовні вимоги не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Зазначена норма гарантує «право на суд», одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», (заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності в заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38-40); рішення від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122 - с125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду її позову за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24).

Ураховуючи зазначене, з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцію права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів з врахуванням правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 490/9823/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 442/7753/16-ц, вважає, що ця справа має бути розглянута за правилами цивільного судочинства лише тому, що особі, яка вважає, що судовими рішеннями порушені її права, має бути забезпечений доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному адміністративному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно установив, що заочним рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 05.06.2014 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 473273, 99 грн заборгованості за кредитом і 3654 грн судових витрат.

На виконання вказаного судового рішення 07.09.2016 Ярмолинецький районний відділ ДВС відкрив виконавчі провадження № 52113423 та № 52113501 (а.с. 109, 130).

Постановами державного виконавця Ярмолинецького районного відділу ДВС від 20.01.2022 виконавчі документи у виконавчих провадженнях № 52113423 та № 52113501 повернуті стягувачу на підставі його заяви відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 58, 116).

20.01.2022 державний виконавець виніс постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 47327,39 грн у виконавчому провадженні № 52113423 та у сумі 365,40 грн у виконавчому провадженні № 52113501, а також постанови про відкриття виконавчих проваджень № 68261762 і № 68257893 про стягнення виконавчого збору (а.с. 141, 143, 163, 166).

Виконавчі провадження зведені в одне, якому присвоєно № 56661731.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і не заперечуються сторонами.

Відмову у задоволенні скарги суд мотивував тим, що державний виконавець діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений законом.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно з частиною 3 статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчі листи у виконавчих провадженнях № 52113423 і № 52113501 повернуті стягувачу на підставі пункту 1 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а тому у державного виконавця були підстави для стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 .

За змістом пункту 5 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами.

Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову у задоволенні скарги, оскільки державний виконавець при винесенні постанов діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений законом.

При застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин суд на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України врахував висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 160/4481/20.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що фактичне стягнення суми боргу у виконавчому провадженні не проводилося державним виконавцем, немає вирішального значення, оскільки відповідно до частини 2 статті 27 Закону № 1404-VIII стягнення виконавчого збору не пов`язується з фактичним стягненням боргу за виконавчим документом, а обчислюється у відсотках від суми, яка підлягає стягненню. Можливість отримання виконавчого збору не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що стягнення виконавчого збору повинно регулюватися Законом України «Про виконавче провадження» у редакції, яка була чинною на час, коли розпочато виконавчі дії у виконавчому провадженні, не ґрунтується на законі.

Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Частина 2 статті 27 Закону № 1404-VIII у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, визначала, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Проте оскаржувані постанови винесені 20 січня 2022 року після набрання чинності частиною 2 статті 27 Закону № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII (діє з 28 серпня 2018 року), відповідно до якої виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Пункт 7 розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження», на який посилається заявниця в апеляційній скарзі, передбачає завершення виконавчих дій, які розпочато до набрання чинності цим Законом, у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, а не вчинення виконавчих дій відповідно до Закону № 1404-VIII у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання ОСОБА_1 на необхідність застосування до спірних правовідносин правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі 2540/3203/18, оскільки у цій справі оскаржувалася постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 03 серпня 2018 року, тобто до набрання чинності зазначеними вище змінами до частини 2 статті 27 Закону № 1404-VIII.

З огляду на викладене ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для її скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 02 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта