Справа № 344/9120/20
Провадження № 22-ц/4808/1177/22
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Шандалович В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вищого художнього професійного училища №3 міста Івано-Франківська на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Домбровською Г.В. 29 серпня 2022 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 2 вересня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищого художнього професійного училища №3 міста Івано-Франківська про скасування наказу про припинення трудових відносин, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Вищого художнього професійного училища №3 міста Івано-Франківська про скасування наказу про припинення трудових відносин, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 1972 року працює майстром виробничого навчання у відповідача. Наказом №95-ОС від 30.08.2019 року його було звільнено із займаної посади з 30.08.2019 року у зв`язку із скороченням чисельності, штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.02.2020 року його поновлено на займаній посаді.

Однак Наказом №53-ОС від 17.06.2020 року позивача повторно звільнено з посади з 17.06.2020 року у зв`язку із скороченням чисельності, штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України

Вважає, що його незаконно звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (у зв`язку з істотними змінами в організації навчально-виховного процесу), оскільки не дотримано встановленої законом процедури звільнення за такою підставою. Зокрема, посилався на те, що у період з 20.02.2020 року та по день його звільнення в училищі не проводилось скорочення чисельності, штату працівників. Всупереч вимогам трудового законодавства після поновлення ОСОБА_1 на роботі за рішенням суду (за попереднім звільненням) його фактично не допустивши до виконання трудових обов`язків, а одразу було повідомлено про наступне скорочення та встановлено простій.

Також вказував, що при звільненні не було враховано його переважного права на залишення на роботі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 серпня 2022 року позов задоволено. Скасовано Наказ директора Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська від 17.06.2020 року №53-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра виробничого навчання у Вищому художньому професійному училищі №3 м. Івано-Франківська. Стягнуто з Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.06.2020 року по день поновлення на роботі. Стягнуто з Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць звернуто до негайного виконання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Вище художнє професійне училище №3 міста Івано-Франківська подало апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного встановлення обставин справи.

Зазначає, що підставою для поновлення ОСОБА_1 на роботі з 20.02.2020 року Верховний Суд вказав те, що на дату звільнення йому не було запропоновано посаду технічного працівника, котра на той час була вільною. В частині всієї процедури звільнення інших порушень судом виявлено не було.

25.02.2020 року на виконання рішення суду ОСОБА_1 було поновлено на посаді майстра виробничого навчання з 20.02.2020 року, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці. Однак оскільки на момент його поновлення був сформований контингент учнів за професією «Столяр» і такий відносно 01.09.2019 року не змінився, усі учні були поділені на групи із закріпленням за ними майстрів виробничого навчання відповідно до чинних штатних нормативів, визначена штатна кількість майстрів на 2019-2020 навчальний рік не підлягала зміні, а прийом учнів було завершено, тому у наказі «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » №24-ОС від 25.02.2020 року чітко зазначено, що він прийнятий на посаду майстра виробничого навчання без закріплення за навчальною групою. Відповідно, було видано відповідний наказ «Щодо затвердження акта простою у ВХПТ №3 м. Івано-Франківська» №26-ОС від 25.02.2020 року, яким затверджувався акт простою не з вини майстра виробничого навчання ОСОБА_1 згідно ст. 113 КЗпП України, протягом якого останньому виплачувалася середньомісячна заробітна плата.

Вказує, що у той же час відбулась нарада адміністрації навчального закладу, де було розглянуто ситуацію, що склалася. Аналіз кадрової документації показав, що серед усіх працівників, котрі працювали у Вищому художньому професійному училищі №3 м. Івано-Франківська на посаді майстра виробничого навчання, ОСОБА_1 не мав переважного права на залишення на роботі. З метою приведення кількості майстрів виробничого навчання за професією «Столяр» у відповідність до штатних нормативів, видано наказ «Про попередження про вивільнення» №25-ОС від 25.02.2020 року, яким через невиконання плану по набору на 1 курс 2019-2020 років та відсутністю змін у чисельності учнів ОСОБА_1 попереджено про наступне скорочення. У період з моменту попередження про скорочення до моменту звільнення позивачу було запропоновано вакантні на той час посади слюсаря і технічного працівника, від яких він відмовився, про що складено відповідні акти.

Тому 17.06.2020 року ОСОБА_1 звільнено у зв`язку з істотними змінами в організації навчально-виховного процесу (з посиланням на п. 1 ст .40 КЗпП України).

Апелянт вважає, що в даному випадку вжив усіх заходів щодо недопущення звільнення працівників та виконав свій обов`язок щодо можливого працевлаштування ОСОБА_1 , вимоги законодавства та процедура застосування ст. 49-2 КЗпП України при його звільненні дотримані.

Звертає увагу на те, що адміністрація відповідача щороку попереджає педагогічних працівників про можливе вивільнення працівників у зв`язку з істотними змінами в організації навчально-виховного процесу через можливий недобір учнів і невиконання плану по набору, доказом чого є відповідний наказ директора училища за попередній рік №127 від 25.06.2018 року. І такі заходи обґрунтовані законодавчо.

Вважає, що підстав для збільшення штатної чисельності майстрів виробничого навчання за спеціальністю «Столяр» у Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська не було, оскільки контингент учнів станом на 20.02.2020 року відносно 01.09.2019 року та 01.01.2020 року не змінився. Рішення про скорочення ОСОБА_1 було прийняте з метою приведення кількості майстрів виробничого навчання за даною професією у відповідність до штатних нормативів.

Отже в організації роботи училища дійсно відбулися зміни, які призвели до скорочення чисельності та штату працівників, зокрема, посад майстрів виробничого навчання, і такі зміни обґрунтовані нормативно-правовими актами.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Позивач та його представник щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, представника апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з 1972 року працював на посаді майстра виробничого навчання у Вищому художньому професійному училищі №3 м. Івано-Франківська (раніше Івано-Франківське СПТУ №3).

Наказом Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська №95-ОС від 30 серпня 2019 року «Про припинення трудових відносин» ОСОБА_1 , майстра виробничого навчання, було звільнено із займаної посади з 30 серпня 2019 року у зв`язку із скороченням чисельності, штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вказане рішення про звільнення оскаржувалося позивачем в судовому порядку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2020 року у справі №344/17673/19 позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Скасовано Наказ директора Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська від 30 серпня 2019 року №95-ОС «Про припинення трудових відносин». Поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра виробничого навчання у Вищому художньому професійному училищі №3 м. Івано-Франківська. Стягнуто з Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 серпня 2019 року по день поновлення на роботі. Стягнуто з Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська на користь ОСОБА_1 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць звернуто до негайного виконання.

Згідно вищевказаного судового рішення Наказом Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська №24-ОС від 25.02.2020 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » ОСОБА_1 поновлено з 20.02.2020 року на посаді майстра виробничого навчання без закріплення за навчальною групою (т. 1, а.с. 45).

Цією ж датою, 25.02.2020 року, Наказом Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська №25-ОС «Про попередження про вивільнення» відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з істотними змінами в організації навчально-виховного процесу через невиконання плану по набору на 1 курс на 2019-2020 навчальний рік та за відсутністю змін в чисельності учнів училища на даний час попереджено ОСОБА_1 про скорочення (т. 1, а.с. 46).

ОСОБА_1 відмовився від підписання даного наказу, про що складено Акт про відмову від підписання наказу від 28.02.2020 року (т. 1, а.с. 47).

25.02.2020 року директором Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська також винесено Наказ №26-ОС від 25.02.2020 року «Про затвердження акта простою ВХПУ №3 м. Івано-Франківська», яким затверджено акт про простій не з вини майстра виробничого навчання ОСОБА_1 згідно ст. 113 КЗпП України. Встановлено термін простою два місяці з 20.02.2020 року (т. 1, а.с. 49, 129).

Підставою встановлення ОСОБА_1 простою у даному наказі зазначено наступне: «згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.02.2020 р. по справі №344/17673/19, п. 8 даного рішення та скасування дії наказу ВХПУ №3 м. Івано-Франківська від 30.08.2019 року №95-ОС у зв`язку із закріпленням майстрів в/н за навчальними групами відповідно до наказів від 02.09.2019 року №115 «Про формування контингенту учнів ВХПУ №3 м. Івано-Франківська» та 06.09.2019 року №122 «Про атестацію виробничих майстерень та закріплення майстрів в/н за навчальними групами» та відсутністю посади майстра виробничого навчання в штатному розписі, на якій може працювати ОСОБА_1 ».

Актом про відмову від підписання наказу про затвердження акта простою від 28.02.2020 року зафіксовано відмову ОСОБА_1 від підписання даного наказу (т. 1, а.с. 50).

Згідно актів про відмову ОСОБА_1 від запропонованої посади 28.02.2020 року ОСОБА_1 відмовився від запропонованої посади слюсаря у зв`язку з тим, що він являється інвалідом ІІІ групи (т. 1, а.с. 48), а 17.06.2020 року від запропонованої посади технічного працівника (прибиральника) (т. 1, а.с. 43).

В подальшому, Наказом Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська від 17.06.2020 року №53-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 » майстра виробничого навчання ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 17.06.2020 року. Підставою звільнення зазначено: «відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з істотними змінами в організації навчально-виховного процесу через невиконання плану по набору на 1 курс 2019-2020 навчальний рік та за відсутністю змін в чисельності учнів училища на даний час та на підставі наказу по навчальному закладу №25-ОС від 25.02.2020 року «Про попередження про звільнення» та наказу №26-ОС від 25.02.2020 року «Про затвердження акта простою ВХПУ №3 м. Івано-Франківська» майстра виробничого навчання ОСОБА_1 згідно ст. 113 КЗпП України та відсутністю змін в чисельності учнів училища на даний час» (т. 1, а.с. 42).

Згідно Акту про відмову від підписання наказу про звільнення з роботи від 17.06.2020 року ОСОБА_1 відмовився від підписання даного наказу; відмовився надавати пояснення (т. 1, а.с. 44).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 6 липня 2020 року у справі №344/17673/19 рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2020 року скасовано і ухвалено нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 61-67).

Постановою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у вищевказаній справі частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 . Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 6 липня 2020 року скасовано, рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2020 року в частині задоволених позовних вимог змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови (т. 1, а.с. 140-145).

Відповідно до інформаційних довідок Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська №01-15/165 від 12.10.2020 року, №01-15/4685 від 12.07.2022 року у період з 20.02.2020 року по 17.06.2020 року в ВХПУ №3 були дві вакантні посади: слюсаря-ремонтника, яку ОСОБА_1 було запропоновано 28.02.2020 року, і від якої він відмовився, про що складено відповідний акт (дана посада залишалась вакантною до 01.06.2020 року); технічного працівника (прибиральника), яку ОСОБА_1 було запропоновано 17.06.2020 року, і від якої він відмовився, про що складено відповідний акт (дана посада залишалась вакантною до 10.09.2020 року) (т. 1, а.с. 55, 200).

Згідно копій Штатного розпису ВХПУ №3 станом на 01.09.2019 року та станом на 01.01.2020 року в закладі було 22 штатні одиниці посади майстра виробничого навчання (т. 1, а.с. 59, 60).

Відповідно до копії заяви від 27.01.2017 року, Інформаційної довідки №01-15/008 від 22.01.2021 року ОСОБА_1 з грудня 2017 року вийшов із складу первинної профспілкової організації і при поновленні на роботу згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2020 року його заяви про вступ у Профспілку не поступало, відповідно, профспілкові членські внески із заробітної плати не утримувалися (т. 1, а.с. 125, 128).

Згідно Інформаційної довідки ВХПУ №3 №01-15/304 від 15.11.2021 року оскільки на момент поновлення ОСОБА_1 на роботі 20.02.2020 року змін у контингенті здобувачів освіти, які б дозволили сформувати додаткову групу і закріпити за нею ОСОБА_1 , не відбулося, а усі існуючі на той момент групи вже були закріплені за майстрами, він був прийнятий на посаду майстра виробничого навчання без закріплення за навчальною групою, про що чітко зазначено в наказі №24-ОС від 25.02.2020 року. Перерозподілити навантаження і закріпити ОСОБА_1 за навчальною групою за рахунок іншого працівника також було неможливо, оскільки з п`яти майстрів виробничого навчання, які працювали на той момент з учнями за професією «Столяр. Верстатник деревообробних верстатів», троє були особами перед пенсійного віку, при тому один з них інвалідом ІІІ групи, а двоє мали повну вищу освіту за профілем роботи (т. 1, а.с. 150-152).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при виконані рішення Івано-Франківського міського суду від 20.02.2020 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді майстра виробничого навчання у Вищому художньому професійному училищі №3 м. Івано-Франківська змін до штатного розпису училища (в бік збільшення однієї штатної одиниці майстра виробничого навчання) не вносилося. Тобто ОСОБА_1 було поновлено на роботі поза штатом училища, хоча такої обставини не вбачається з жодного документу, які містяться в матеріалах справи. Також відповідачем не доведено наявність в училищі посад майстрів виробничого навчання поза штатом. При цьому в день поновлення позивача на роботі 25.02.2020 року відразу ж розпочалася процедура його звільнення. ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку з скороченням чисельності та штату підприємства, однак застосовано в наказі про звільнення загальне формулювання «у зв`язку з істотними змінами в організації навчально-виховного процесу». Фактично чисельність і штат працівників відповідача за посадою ОСОБА_1 не скорочувався, а залишався таким, яким він існував до 25.02.2020 року. Крім того про скорочення чисельності і штату підприємства та про наступне вивільнення попереджатися не всі працівники, посада яких підпадає під скорочення, а тільки ОСОБА_1 , що є порушенням його трудових прав. Щодо врахування відповідачем принципу переважного права, то такий повинен бути застосований після дотримання процедури звільнення. Відтак суд дійшов висновку, що при звільненні ОСОБА_1 з посади відповідачем було порушено вимоги Кодексу законів про працю України, процедуру звільнення на підставі пункту 1 статті 40 даного Кодексу, що є безумовною підставою для визнання такого звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Також суд вважав, що у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, відповідачу слід провести розрахунок середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу, починаючи з 17.06.2020 року по день поновлення на роботі, та провести виплату розрахованої суми втраченого заробітку за час вимушеного прогулу на користь останнього.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із частинами першою та шостою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі №490/372/21 (провадження №61-10171св21) зазначено, що: «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі №490/372/21 (провадження №61-10171св21) зазначено: «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі №306/1325/18 (провадження №61-6087св21) зазначено: «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».

Згідно частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі №721/910/19 (провадження №61-4490св21) зазначено, що: «у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником. У справі, яка переглядається, апеляційний суд залишив поза увагою те, що в разі скорочення (виведення зі штатного розпису) посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену (виведену) посаду, що і було б належним виконанням з його боку рішення суду про поновлення працівника на роботі».

У справі, що переглядається, судом вірно встановлено, що на виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 20.02.2020 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді майстра виробничого навчання у Вищому художньому професійному училищі №3 м. Івано-Франківська зміни до штатного розпису училища не вносилося, фактично останнього було поновлено на роботі поза штатом.

Наведене підтверджується наданими відповідачем копіями штатного розпису ВХПУ №3 станом на 01.09.2019 року та станом на 01.01.2020 року, відповідно до яких кількість майстрів виробничого навчання в закладі за вказаний час не змінилася (т. 1, а.с. 59, 60), а також Інформаційною довідкою ВХПУ №3 №01-15/304 від 15.11.2021 року, з якої вбачається, що на момент поновлення ОСОБА_1 на роботі 20.02.2020 року змін у контингенті здобувачів освіти, які б дозволили сформувати додаткову групу і закріпити за нею ОСОБА_1 , не відбулося, а усі існуючі на той момент групи вже були закріплені за майстрами, він був прийнятий на посаду майстра виробничого навчання без закріплення за навчальною групою (т. 1, а.с. 150-152).

Тобто наказ про внесення змін до штатного розпису щодо його приведення у відповідність до рішення суду не виносився; відповідач формально виконав рішення суду, наказ про поновлення винесений з порушенням встановленої організаційної структури установи.

Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №727/2765/20 (провадження №61-13807св21).

Відповідно, стороною відповідача не доведено, що з моменту винесення рішення про поновлення позивач на роботі до його повторного звільнення у Вищому художньому професійному училищі №3 м. Івано-Франківська мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, і що про такі зміни і наступне вивільнення за 2 місяці попереджатися всі працівники, посада яких підпадає під скорочення.

Таким чином місцевий суд прийшов до правильного висновку, що звільнення позивача 17.06.2020 року відбулося із порушенням встановленого законом порядку.

Що стосується доводів апелянта, що підставою для поновлення ОСОБА_1 на роботі з 20.02.2020 року Верховний Суд вказав лише те, що на дату звільнення йому не було запропоновано посаду технічного працівника, котра на той час була вільною, а в частині всієї процедури звільнення інших порушень судом не виявлено, то такі не стосуються подальшого поновлення його на роботі та звільнення 17.06.2020 року. А з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду щодо незаконності звільнення позивача також не спростовують, а фактично зводяться до переоцінки доказів, досліджених у встановленому законом порядку, та незгоди з рішенням суду.

Разом з тим, місцевим судом не враховано, що у відповідності до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже суд з урахуванням даних про розмір середньоденного грошового забезпечення позивача мав провести розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу і, залежно від установленого та відповідно до чинного законодавства, прийняти відповідне рішення.

У порушення норм матеріального права, суд першої інстанції не провів відповідного розрахунку, фактично зобов`язавши відповідача вчинити певні дії з проведення самого розрахунку, тоді як таких позовних вимог позивач у позовній заяві не заявляв, а просив суд стягнути з відповідача середній заробіток час вимушеного прогулу з 18.06.2020 року до дня поновлення на роботі.

Тобто місцевий суд всупереч вимог чинного законодавства України не провів розрахунку суми середнього заробітку та не зазначив у судовому рішенні чіткої суми, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок).

За змістом копії Довідки про доходи №17/03 від 21.01.2021 року ОСОБА_1 з лютого 2020 року по червень 2020 року отримав заробітну плату в сумі 45007,53 грн. За квітень та травень 2020 року його заробітна плата становила по 8292,45 грн. (т. 1, а.с. 127).

Відповідно, середньоденна заробітна плата позивача 414,62 грн. (8292,45*2/(21+19)).

Всього період вимушеного прогулу становить з 18.06.2020 року по 29.08.2022 року, тобто 471 робочий день (крім вихідних днів і щорічної відпустки).

Таким чином, з урахуванням п.п. 2, 5, 8 Порядку, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за вищевказаний період становить 195286,02 грн. (414,62*471).

Отже рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід змінити, стягнувши такий в сумі 195286,02 грн. за період з 18.06.2020 року по 29.08.2022 року.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2, 6, 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за даним позовом, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2793 грн. 66 коп.

В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Вищого художнього професійного училища №3 міста Івано-Франківська задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 серпня 2022 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та на користь держави судового збору змінити.

Стягнути з Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська (, адреса: вул. Дж. Дудаєва, 35, м. Івано-Франківськ, 76014) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) 195286 (сто дев`яносто п`ять тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 02 коп. середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.06.2020 року по 29.08.2022 року.

Стягнути з Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська (, адреса: вул. Дж. Дудаєва, 35, м. Івано-Франківськ, 76014) на користь держави судовий збір в розмірі 2793 (дві тисячі сімсот дев`яносто три) грн. 66 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 21 грудня 2022 року.