Справа № 359/7956/20
Провадження №2/359/ 217/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2022р. м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.,

при секретарі Костенко С.В.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Державний реєстратор прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області Крупка Олександр Григорович, ОСОБА_4 про скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду, в обґрунтування якого зазначив, що 8 липня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Євробанк» та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту № С-291, на підставі якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти у сумі 328 000 грн..

На підставі договору іпотеки, посвідченого 8 липня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Кияшко А.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 1364, для забезпечення виконання умов та зобов`язань за Договором кредиту № с-291 від 8 липня 2011 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як іпотекодавці передали в іпотеку Публічному акціонерному товариству «Євробанк» як іпотекодержателю нерухоме майно - кватиру АДРЕСА_1 .

В подальшому, позивачем була одержана письмова вимога (повідомлення) про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. В ній було повідомлено про те, що відповідач вимагав сплатити заборгованість по Договору кредиту, яка станом на 23 жовтня 2019 року становить 1 134 333 грн. 33 коп. На підставі ст.ст. 35,36 Закону України «Про іпотеку» відповідач також попередив позивача, що при невиконанні даної Вимоги (Повідомлення) в тридцятиденний строк, відповідач має намір звернути стягнення на предмет іпотеки, в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», шляхом набуття права власності па Предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Як стало відомо позивачу, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 49980422, винесеного 3 грудня 2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради, Крупкою Олександром Григоровичем , до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру під АДРЕСА_1

На думку позивача запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведення державної реєстрації права власності за відповідачем на квартиру під АДРЕСА_1 , внесеного на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради, Крупки О.Г., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під № 49980422 прийнятого на підставі Договору іпотеки від 8 липня 2011 року під № 1364 - підлягає скасуванню як такий, що не відповідає вимогам актів законодавства щодо іпотеки та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено розгляд справ до підготовчого засідання.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 8 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав пред`явлений позов та наполягав на його задоволенні повністю, за обставин, що містяться в позовній заяві.

Відповідач на судові засідання з розгляду справи по суті не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та неодноразово. Про причини нез`явлення в судове засідання та поважність причин неможливості явки до суду відповідачем не повідомлялося.

Однак, представником відповідача, адвокатом Сациком Р.В., було подано до суду відзив на позовну заяву в якій він просив ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа, Державний реєстратор прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, Крупка О.Г. , на судові засідання з розгляду справи по суті не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та неодноразово. Про причини нез`явлення в судове засідання та поважність причин неможливості явки до суду третьою особою не повідомлялося.

Третя особа, ОСОБА_4 , на проведення судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Однак, від нього надійшла заява, в якій останній просив суд, на підставі ст. ст. 198, 211 ЦПК України, проводити розгляд цивільної справи по суті у його відсутність.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 8 липня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Євробанк» та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту № С-291, на підставі якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти у сумі 328 000 грн. зі сплатою 30,0 процентів річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 7 липня 2012 року, що обумовлено п. 1.1. цього Договору.

Для забезпечення виконання умов та зобов`язань за Договором кредиту № с-291 від 8 липня 2011 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як іпотекодавці передали в іпотеку Публічному акціонерному товариству «Євробанк» як іпотекодержателю нерухоме майно - кватиру АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки, посвідченого 8 липня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Кияшко А.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 1364.

Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 8 липня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Кияшко А.В., та зареєстрованого в реєстрі під № 1361.

5 серпня 2019 року між старим кредитором - ПАТ КБ «Євробанк» та новим кредитором - ОСОБА_6 був укладений договір № 009/Н-310 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за яким старий кредитор 5 серпня 2019 року відступив шляхом продажу новому кредитору права вимоги до позивача за Договором кредиту № С-291 від 8 липня 2011 року та Договором іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Кияшко А.В. 8 липня 2011 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1364.

18 жовтня 2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за яким первісний кредитор передав (відступив) новому кредитору, а новий кредитор набував належні первісному кредитору права вимоги до боржника - ОСОБА_2 за договором кредиту № С-291 від 8 липня 2011 року та договором іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Кияшко А.В., 8 липня 2011 року та зареєстрованого в реєстрі за №1364.

В подальшому, відповідачем було направлено позивачу письмову вимогу (повідомлення) про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, датованої 23 жовтням 2019 року. Цією письмовою вимогою відповідач вимагав від позивача сплатити заборгованість по Договору кредиту, яка станом на 23 жовтня 2019 року становить 1 134 333 гривні 33 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом в сумі 328 000 грн; заборгованість по процентам в сумі 806 333 грн. 33 коп. На підставі ст.ст. 35,36 Закону України «Про іпотеку» відповідач також попередив позивача, що при невиконанні даної Вимоги (Повідомлення) в тридцятиденний строк, відповідач має намір звернути стягнення на Предмет іпотеки, в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», шляхом набуття права власності па Предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до даних, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 226490485 від 1 жовтня 2020 року, ОСОБА_3 28 листопада 2019 року звернувся із заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради про державну реєстрацію права власності на квартиру під АДРЕСА_1 , на підставі Договору іпотеки від 8 липня 2011 року під № 1364

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 49980422, винесеного 3 грудня 2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради, Крупкою Олександром Григоровичем , до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру під АДРЕСА_1

Стаття 575 ЦК України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1 Закону України "Про іпотеку").

Як обумовлено ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч.1 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В той час, ч.2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» містить положення про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Натомість, як передбачено ч.4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі зазначаються: умови, у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення; порядок визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки; прийнятні та належні способи обміну повідомленнями між сторонами договору.

У статті 37 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі

Таким чином, з наведених вище норм права випливає, що іпотекодержатель може задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги за основним зобов`язанням шляхом набуття права на звернення стягнення на предмет іпотеки, у випадку якщо іпотекодавець не виконав або не належним чином виконав свої зобов`язання за основним договором, із застуванням позасудового врегулювання, зокрема шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, правовою підставою для якої є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно п. 2.2. Договору іпотеки від 8 липня 2011 року під № 1364, іпотекодержатель набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки (в тому числі шляхом позасудового врегулювання) у разі: якщо сума отриманого кредиту чи його частини не буде повернута у встановлений основним договором термін; не виконання (несвоєчасного чи не належного виконання) іпотекодавцями та/або боржником будь-яких зобов`язань за основним договором та/або за цим договором.

Умовами п. 2.3. Договору іпотеки від 8 липня 2011 року під № 1364 передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається одним із наступних способів: в порядку позасудового врегулювання, шляхом: передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання за основним договором; продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, а також на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; іншими способами не забороненими чинним законодавством України.

Однак, суд констатує, що сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння і не є відповідним застереженням в іпотечному договорі, оскільки будь-які умови договору іпотеки не містять положення про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання за основним договором здійснюється за цим договором іпотеки від 8 липня 2011 року під № 1364, що є відповідним застереженням, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а також містить умови необхідні для такого іпотечного застереження, визначені цим Законом.

Таким чином, відсутність в договору іпотеки від 8 липня 2011 року під № 1364 іпотечного застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками, виключає можливість відповідача як іпотекодержателя набути право власності на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, свідчить про те, що державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 проведена без передбачених для цього законом підстав, оскільки у відповідача відсутній правовстановлюючий документ (договір іпотеки, що містить іпотечне застереження), який засвідчує набуття ним права власності на об`єкт нерухомого житлового майна.

Таких правових висновків щодо застосування норма права дійшов Верховний суд України у своїй Постанові від 5 лютого 2020 року у справі № 759/20387/18, які в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковими для врахування судами під час вибору та застосування норм права до спірних правовідносин.

Також, відповідно до ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За змістом ч. 1 ст. 12, ч.1 ст. 33 та ст. 35 Закону України «Про іпотеку», реалізація іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізації ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо таке зобов`язання невиконане чи неналежно виконане протягом тридцятиденного терміну, іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.2 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Порядок проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, визначений п.п. 57, 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок).

Згідно п. 57 Порядку, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину

Також, як визначено п. 61 Порядку, для проведення державної реєстрації іпотекодержатель, крім іншого, подає: 1) копію письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у ст. ст. 9, 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Тобто, серед документів, що має бути поданий державному реєстратору для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, який містить іпотечне застереження має бути поданий відповідачем документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя.

З цього слідує, що момент виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із невиконанням або неналежним виконанням іпотекодавцем вимог щодо погашення кредитної заборгованості, пов`язаний безпосередньо із звершенням тридцятиденного строку, який підлягає обчисленню від дня отримання позивачем відповідного повідомлення.

Серед витребуваних судом копій документів реєстраційної справи міститься опис вкладення до цінного листа та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, що підтверджує факт одержання письмової вимоги (повідомлення) про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки по Договору іпотеки.

Натомість, в цьому повідомленні про вручення поштового відправлення, в рядку дата його отримання, містяться декілька цифр, які не можливо ніяк ідентифікувати як проставлену дату отримання поштового відправлення позивачем, що виключало можливість як державному реєстратору так і суду визначати точну дату одержання письмової вимоги (повідомлення) відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки по Договору іпотеки.

За не можливості визначити судом точної дати одержання позивачем письмової вимоги (повідомлення) відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки по Договору іпотеки, суд приходить до висновку, що відповідачем не було надано державному реєстратору документа, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя і на підтвердження цим обставинам відповідачем під час судового розгляду не були надані відповідні належні та допустимі докази. При цьому, рішення суд не може ґрунтуватися на припущеннях

Таким чином, суд вважає переконливими доводи позивача, що в порушення пункту 61 Порядку відповідачем не надано документу, що підтвердив факт завершення вказаного у повідомленнях тридцятиденного строку з моменту отримання позивачем письмової вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та звернення 28 листопада 2019 року відповідача до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, для добровільного виконання зобов`язання за основним договором позивачем, а тому реєстраційні дії були проведені з порушенням вимог закону.

Крім того, ст. 37 Закону України "Про іпотеку" визначає, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Вимога щодо проведення оцінки вартості предмета іпотеки на момент набуття його у власність спрямована на захист прав іпотекодавця, оскільки у разі набуття права власності на предмет іпотеки вартістю вищою, ніж розмір забезпечених іпотекою вимог, іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром таких вимог (ч.5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Однак, як вимога (повідомлення) про усунення порушень, що була направлена відповідачем позивачу згідно із вимогами ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», так і будь-які інші письмові документи, що знаходяться в матеріалах реєстраційної справи, не містять інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог (висновок про оцінку мийна суб`єкта оціночної діяльності, письмове повідомлення про визначення вартість майна, тощо), оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Оскільки такі документи, чи відомості, що мали б міститися в них, не подавалися державному реєстратору для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, такі обставини підтверджують неправомірність набуття відповідачем права власності на квартиру.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач не виконав свого обов`язку, передбаченого як Законом України «Про іпотеку», так і Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, зокрема вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності із зазначенням інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, що свідчить про проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем всупереч норм чинного законодавства.

Наведені вище висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19), у якій вказано, що суди зробили обґрунтований висновок, що у матеріалах справи відсутні відомості про отримання іпотекодавцем письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, правильно встановлено, що оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності не проводилась. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

На таких правових висновках щодо застосування норм права до спірних правовідносин звернув увагу Верховний суд в Постановах від 4 грудня 2019 року у справі № 727/849/17 та від 29 січня 2020 року у справі № 607/8488/18.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч.1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

В той час, відповідно до приписів ч.4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Також, п. 1 ч.3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За такого законодавчого регулювання, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази з точки зору їх належності та допустимості, а також достатності для ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення суд приходить до висновку, що що ОСОБА_3 не були подані державному реєстратору всі необхідні документи, що передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року за № 1127 та Законом України «Про іпотеку» для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, яким є квартира АДРЕСА_1 , а частина поданих документів, не відповідають вимогам наведених вище актів законодавства України. У свою чергу, державний реєстратор за відсутності всіх необхідних документів для державної реєстрації прав, які не були подані відповідачем, та їх невідповідності закону, прийняв 3 грудня 2019 року протиправне рішення під № 49980422 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на вказаний об`єкт нерухомого майна без передбачених на те правових підстав.

На такому правовому регулюванні спірних правовідносин звернув увагу Верховний суд України, який у Постанові Верховного суду від 15 січня 2020 року у справі № 209/2599/17-ц та від 5 лютого 2020 року у справі № 127/23920/18-ц. висловив свою правову позицію щодо застосування наведених вище норм права.

Крім того, відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Позивач, обираючи спосіб захисту, виходить із принципу його ефективності (ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 5 ЦПК України), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

У ч.2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

За правилами ч.2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 5 ЦПК України не обмежують суд у виборі способу захисту, прямо передбаченого законом, а дозволяють, виходячи із принципу верховенства права, визначити не тільки прямо передбачений у нормативному акті спосіб захисту порушеного права особи, а й спосіб захисту, який не передбачений законом, але не суперечить йому та найбільш відповідатиме змісту порушеного права і характеру правопорушення.

Таким чином, враховуючи порушення, які були допущені під час державної реєстрації права власності на спірне нерухоме житлове майно, - скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 49980422 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру під АДРЕСА_1 , який внесений за рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради, Крупку О.Г., на підставі іпотечного договору від 8 липня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №1364, - є ефективним засобом юридичного захисту, як це передбачено ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосований спосіб захисту не суперечить нормам чинного законодавства та відновлює право власності позивача

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 592/3550/17 та від 23 вересня 2019 року у справі № 204/1589/18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду, виклала у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 правовий висновок про те, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Велика Палата Верховного Суду вважає, що зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи засвідчують, що спір виник саме між позивачем і третьою особою з приводу порушення права позивача на квартиру внаслідок дій третьої особи щодо реєстрації за нею такого права.

За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених ОСОБА_2 позовних вимог щодо скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 49980422 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру під АДРЕСА_1 , який внесений за рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради, Крупку О.Г. , на підставі іпотечного договору від 8 липня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №1364

Керуючись ст.ст. 5,10,12,81,259,263-265,268,273,354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Державний реєстратор прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області Крупка Олександр Григорович, ОСОБА_4 про скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно задовольнити.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №49980422 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру під АДРЕСА_1 , який внесений за рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради Крупки Олександра Григоровича на підставі іпотечного договору від 08 липня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №1364.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 841 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23.08.2022 року.

Суддя: Чирка С.С.