Ухвала

Іменем України

14 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 2-5384/2009

провадження № 61-12205ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., у справі за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на постанову приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (далі - ТОВ «Укрдебт Плюс») звернулося до суду зі скаргою про визнання неправомірною та скасування постанови від 14 вересня 2021 року, яка винесена приватним виконавцем Баришніковим А. Д. про закінчення виконавчого провадження № 59591532, у зв`язку з повним та фактичним виконанням боржниками судового рішення.

Заява мотивована тим, що ТОВ «Укрдебт Плюс» є правонаступником попередніх стягувачів з виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2009 року, на користь яких з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 стягнуто у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в розмірі 33 850,50 доларів США, що еквівалентно 258 089,76 грн. На виконання судового рішення 14 вересня 2021 року боржниками за платіжним дорученням перераховано 258 089,76 грн, що на момент зарахування не є еквівалентом фактичної заборгованості в розмірі 33 850,50 доларів США. Але, незважаючи на це, приватним виконавцем ця сума прийнята, як фактичне та повне виконання судового рішення, внаслідок чого неправомірно винесена постанова про закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 31 серпня 2022 року у задоволенні скарги ТОВ «Укрдебт Плюс» відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що приватний виконавець діяв у межах покладених на нього повноважень, оскільки законодавство про виконавче провадження не надає виконавцю можливості здійснювати перерахунок валютного курсу на час фактичного виконання рішення суду, яке ним виконується виключно у відповідності до виконавчого документу.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 31 серпня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким скаргу ТОВ «Укрдебт Плюс» задоволено. Визнано неправомірною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А. Д., винесену ним 14 вересня 2021 року про закінчення виконавчого провадження № 59591532 з примусового виконання заочного рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2009 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що приватним виконавцем не вжито усіх можливих та передбачених законом необхідних заходів для примусового виконання рішення суду, а його дії з винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у цьому випадку є неправомірними, так як примусове виконання рішення суду у відповідності до визначеного ним обов`язку у іноземній валюті, є обов`язком, а не правом виконавця, як особи, яка здійснює примусове виконання судового рішення щодо стягнення коштів за офіційним курсом Нацбанку України на час фактичного виконання зобов`язання.

ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 02 грудня 2022 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що стягувач наділений правом обирати валюту виконання зобов`язання та пред`явив виконавчий документ на примусове виконання щодо стягнення заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом НБУ у розмірі 258 089,76 грн. Крім того, стягувач надав виконавцю для перерахування гривневий рахунок, кошти з боржника були стягнуті в гривні та перераховані в гривні на гривневий рахунок стягувача зазначений ним в заяві від 04 березня 2021 року. Стягувач прийняв виконання боргу в гривні, не скористався своїм процесуальним правом на оскарження дій виконавця щодо стягнення боргу не в іноземній валюті, оскаржуючи лише постанову про закриття виконавчого провадження. Із змісту скарги, поданої стягувачем до Ленінського районного суду м. Миколаєва, вбачається, що він не погоджується із порядком визначення еквівалента, в той же час не заперечуючи перерахування йому боргу в гривні, але за курсом визначеним на час платежу. Разом із цим, курс гривні визначений судовим рішенням і виконавець не має право його змінювати. В повноваженнях виконавця або стягнути борг в валюті, або в гривні за курсом встановленим судовим рішенням. Надання виконавцю заяви із зазначенням рахунку для сплати боргу в гривні та вимагаючи після отримання виконання в подальшому погашення заборгованості в іноземній валюті не узгоджується із нормами частини третьої 3 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» та є недобросовісною поведінкою по відношенню до боржника.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що на примусовому виконанні у приватного виконавця Баришнікова А. Д. знаходився виконавчий лист № 2-5384, виданий 21 грудня 2009 року на виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2009 року щодо стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь стягувача АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 33 850,50 доларів США, що еквівалентно 258 089,76 грн.

Ухвалами Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 жовтня 2017 року та від 19 лютого 2021 року у виконавчому провадженні з примусового виконання цього судового рішення проведено заміни попередніх стягувачів на їх правонаступників, спочатку АКІБ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк», у подальшому ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «Укрдебт Плюс».

Виконавчий лист, починаючи з грудня 2010 року знаходився на виконанні та на час вступу у виконавче провадження правонаступника стягувача ТОВ «Укрдебт Плюс» в частині стягнення основної заборгованості виконаний не був.

За платіжними дорученнями боржницею ОСОБА_5 приватному виконавцю перераховано борг в сумі 258 089,76 грн, який 14 вересня 2021 року виконавець перерахував стягувачу та видав постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з повним виконанням боржником рішення суду.

Апеляційний суд встановив, що ТОВ «Укрдебт Плюс», посилаючись на інший офіційний курс долара США до національної валюти України, який встановлено Нацбанком України на час погашення боржницею суми, а саме на 14 вересня 2021 року, як 26,6782 грн за 1 долар США, вважав дії приватного виконавця з винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, передчасними, так як повна сума боргу, яка визначена у рішенні суду в доларах США, на час його закінчення не погашена в повному обсязі.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина друга статті 451 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а, також, платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Порядок звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті, визначений у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII є аналогічним тому, що містився у статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, який втратив чинність. Положення вказаних статей є ідентичними.

Відповідно до частини першої-третьої статті 53 Закону № 606-XIV, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що у разі якщо кошти боржника в іноземній валюті розміщені на рахунках, внесках або на зберіганні у банку чи іншій фінансовій установі, що мають право на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, державний виконавець зобов`язує їх продати протягом семи днів іноземну валюту в сумі, необхідній для погашення боргу. У разі якщо такі кошти розміщені у банку або іншій фінансовій установі, які не мають права на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, державний виконавець зобов`язує їх перерахувати протягом семи днів ці кошти до банку або іншої фінансової установи, які мають таке право, для їх реалізації відповідно до вимог частини першої цієї статті. У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби..

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що: «особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження». Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. Саме таким чином необхідно діяти у випадку примусового виконання грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті, про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). З наведених підстав вказівка в резолютивній частині рішення суду першої інстанції про стягнення відповідних сум з конвертацією цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу є помилковою, тому з резолютивної частини рішення суду першої інстанції слід виключити слова «з конвертацією цієї суми у національну валюту на день здійснення платежу» у всіх випадках їх застосування)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі № 2-306/11 вказано, що «Велика Палата Верховного Суду вже висловлювала висновки щодо особливостей звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті, зокрема висновки щодо застосування положень статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, у яких вказано, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення(постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14 (провадження № 14-134цс18)). У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.».

Апеляційний суд встановивши, що належним виконанням є стягнення суми в іноземній валюті з перерахуванням за курсом на дату платежу, у випадку ж виконання частинами з перерахуванням у долари США за курсом на дату кожного з платежів, дійшов правильного висновку про задоволення скарги.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., у справі за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на постанову приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук