ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим позовом до Державного вищого навчального закладу «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» (далі ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи його тим, що 08 липня 2020 року на підставі підписаного між ним та відповідачем контракту, його було призначено на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів за сумісництвом з обсягом навчального навантаження 0,5 ставки на строк до 08 січня 2024 року. Наказом №547 КО від 05 жовтня 2021 року він був звільнений з займаної посади у зв`язку з прийомом на посаду іншого працівника, який не є сумісником, відповідно до ст.431 КЗпП України.

Вказував про те, що даний наказ про звільнення є незаконним, оскільки він не міг бути звільнений на підставі ст.431 КЗпП України, оскільки він виконував роботу за сумісництвом, а не суміщенням. Контракт, на підставі якого його було призначено на посаду, не був розірваний чи припинений, підстави для його звільнення, визначені контрактом, були відсутні. Підстави для звільнення у наказі були відсутні, лише здійснено формальне посилання на ст.431 КЗпП України, яка регламентує порядок звільнення, а не його підстави, зокрема звільнення без згоди виборного органу; звільняючи його з займаної посади, не було прийнято працівника який би виконував роботу не на умовах сумісництва. В порушення приписів ст.491 КЗпП України його не було попереджено про майбутнє звільнення за 2 місяці.

Посилаючись на вищевказані обставини та те, що звільнення відбулося виключно у зв`язку із тим, що він є викривачем корупційних правопорушень, допущених керівництвом академії, просив суд визнати протиправним та скасувати наказ ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» від 05 жовтня 2021 року №547 КО «Про звільнення з роботи»; поновити його на посаді доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» з 06 жовтня 2021 року та стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 06 жовтня 2021 року по дату фактичного поновлення його на роботі (ухвалення рішення суду в даній справі). Під час розрахунку суми відшкодування за вимушений прогул визначити, що його середньоденна заробітна плата становила 148 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив законність підстав його звільнення, зважаючи на те, що підстава, визначена в наказі про звільнення, а саме ст.431 КЗпП України, регулює порядок звільнення саме з суміщуванної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. Разом із тим, з матеріалів справи вбачається факт роботи позивача за сумісництвом, а не суміщенням, що підтверджується укладеним між ним контрактом, виконанням роботи у вільний від основної роботи час, самого наказу про призначення на посаду. Підстави для розірвання контракту чітко визначені в контракті. Зазначає, що прийнята на його посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів ОСОБА_3 також була прийнята на вказану посаду на неповний робочий день, оскільки працює за неповним робочим графіком в інших навчальних графіках. 30 вересня 2019 року ним офіційно подавалася заява про продовження роботи на посаді доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів за сумісництвом, пройшов відповідний конкурс за результатами якого з ним було підписано контракт №967-Н від 08 липня 2020 року про заміщенням ним обраної ним посади з встановленим терміном його дії до 08 січня 2024 року, в той же час на момент його звільнення, вакантної посади не існувало, ОСОБА_3 було прийнято на посаду, яка не була вакантна та без проходження конкурсу, що у свою чергу свідчить, що звільнення було здійснено з особистих мотивів ректора без попереджень про наступне вивільнення.

02 травня 2022 року відповідач ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» надав відзив, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначав, що звільнення було законним, зважаючи на те, що на спірну посаду було прийнято працівника, який не є сумісником. Терміни суміщення та сумісництва у розумінні статті 431 КЗпП України є тотожними, а трудовий контракт не містить виключного переліку підстав припинення трудового договору і не може обмежувати застосування приписів п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ та організацій, затвердженого спільним Наказом Мінпраці, Мін`юсту та Мінфіну №43 від 28 червня 1993 року. На спірні правовідносини не поширюється норма статті 491 КЗпП України щодо повідомлення про звільнення. Посилання апелянта на звільнення його з мотивів помсти нічим об`єктивно не підтверджено.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 31 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до виконувача обов`язки ректора ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» Верхоглядової Н.І. із заявою про прийняття його на роботу з 01 вересня 2018 року по 30 червня 2019 року на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів за сумісництвом на 0,5 ставки (т.1 а.с.138).

З витягу з наказу №406 КО від 03 вересня 2018 року ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» вбачається, що ОСОБА_1 , к.т.н., старшого наукового співробітника лабораторії експериментальних наукових досліджень, прийнято на роботу з 04 вересня 2018 року по 30 червня 2019 року за сумісництвом на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на 0,5 ставки з оплатою на місяць 2 458 грн., доплата 15% за науковий ступінь (а.с.139).

30 травня 2019 року ОСОБА_1 на ім`я ректора було подано заяву, в якій він просив продовжити його роботу на посаді доцента на 0.5 ставки кафедри матеріалознавства і обробки матеріалів за сумісництвом з 01 липня 2020 року по 01 лютого 2024 року (т.1 а.с.159).

З витягу з наказу ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» № 323 КО від 21 червня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 , к.т.н., працюючого за сумісництвом доцентом кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на 0,5 ставки продовжено строк роботи з 01 липня 2019 року по 08 січня 2024 року за сумісництвом на посаді доцента цієї ж кафедри на 0,5 ставки з оплатою на місяць: з/ф 2 974,8 грн., доплата 15% за науковий ступінь, надбавка 10% за вислугу років (а.с.160).

04 червня 2020 року ОСОБА_1 було подано заяву з проханням допустити його до участі в конкурсі на заміщення вакантної посади доцента на 0,5 ставки кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів із наданням відповідних документів, які були прийняті конкурсною комісією (а.с.161).

Відповідно до витягу з наказу №344 КО від 08 липня 2020 року ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури», ОСОБА_1 , к.т.н., працюючого за сумісництвом доцентом кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на 0,4 ставки, переведено з 08 липня 2020 року по 08 січня 2024 року за сумісництвом як обраного за конкурсом на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на умовах укладеного контракту на 0,5 ставки з оплатою на місяць: с/ф 3 255,08, доплата 15% за науковий ступінь, надбавка 10% за вислугу років (а.с.162).

08 липня 2020 року між ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» та ОСОБА_1 було укладено контракт, як з науково-педагогічним працівником, який був призначений на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів за сумісництвом з обсягом навчального навантаження 0,5 ставки на строк з 08 липня 2020 року по 08 січня 2024 року. Із розміром посадового окладу в 3 255 грн. та виплатою надбавки за вислугу років 10% та доплатою до посадового окладу за вчене звання (т.1 а.с.11-14).

Відповідно до розподілу штатів ПВС по кафедрі матеріалознавства і обробки матеріалів на 2021-2022 навчальний рік визначено сумісником ОСОБА_1 , зі ставком 0.5, що працює на підставі контракту. Вказаний розподіл штатів, затверджений директором з навчально-виховної роботи ОСОБА_4 на засіданні кафедри МіОМ протокол №2 від 30 серпня 2021 року (т.1 а.с.15).

Наказом ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» №260-КО від 18 червня 2021 року ОСОБА_1 , проректора з науково-педагогічно, кадрової та виховної роботи, звільнено 22 червня 2021 року за пунктом 2 статті 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок змін в організації управління виробничою діяльністю штатного розпису академії та його відмовою від переведення на іншу посаду (т.1 а.с.16).

Наказом ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» №547 ОК від 05 жовтня 2021 року ОСОБА_1 , працюючого за сумісництвом доцентом кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на 0,5 ставки, звільнено з 06 жовтня 2021 року з суміщуваної роботи у зв`язку з прийомом на роботу іншого працівника, який не є сумісником, ст.43-1 КЗпП України (т.1 а.с.10).

05 жовтня 2021 року ОСОБА_3 на ім`я ректора ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» було подано заяву про прийняття на роботу в академію на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів з 07 жовтня 2021 року до проходження конкурсу (т.1 а.с.165).

Згідно витягу з наказу ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» ОСОБА_3 , д.т.н., професора, прийнято на роботу з 07 жовтня 2021 року до проходження конкурсу на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на 0,5 ставки з оплатою на місяць: с/ф 5 067,71 грн., доплата 25% за науковий ступінь, доплата 33% за вчене звання, надбавка 30% за вислугу років (а.с.164).

З довідки ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» вбачається, що розмір заробітної плати ОСОБА_1 за період з січня 2021 року по жовтень 2021 року склав 42 216,05 грн. з яких 7598,87 грн. податок з доходів фізичних осіб, 633,26 грн. - військовий збір. З розрахунку: січень 5 167,74 грн грн., лютий 17179,80 грн., березень травень 0 грн., червень 1 422,40 грн., липень 6 598,59 грн., серпень 4 183,42 грн., вересень 5 167,75 грн., жовтень 2 496,35 грн. (а.с.153).

З наявних в матеріалах справи документах вбачається, що ОСОБА_1 звертався до державних та правоохоронних органів щодо можливих розтрат бюджетних коштів у великих розмірах ректором університету ОСОБА_2 (а.с.17-45).

З листа відділу з питань додержання законодавства про працю у Дніпровському регіоні Головного управління Держапраці у Дніпропетровській області вбачається, що 20 грудня 2021 року інспектором праці вручено направлення на проведення позапланового заходу зі здійснення державного нагляду (контролю) у формі перевірки та письмову вимогу про надання документів через канцелярію закладу. У зазначений термін документи не надано. Таким чином, у ході спроби здійснення перевірки встановлено створення перешкод керівництвом ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» у проведенні позапланового заходу державного нагляду (контролю) шляхом ненадання документів. (т.2 а.с.27).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з законності звільнення позивача, зважаючи на те, що на посаду, яку він займав, як сумісник, було прийнято іншого працівника не на умовах сумісництва і даний працівник відповідає освітньо-кваліфікаційним вимогам.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною першою статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є також підстави, передбачені іншими законами.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 431 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв`язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Звільнення сумісників у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, провадиться відповідно до статті 7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору.

Робота за сумісництвом регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року №245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43, яким визначені додаткові підстави для звільнення з роботи за сумісництвом.

Вказані нормативно-правові акти регулюють питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів, отже, їх дія поширюється на комунальні заклади, утворені органом місцевого самоврядування, та комунальні установи, організації, що фінансуються з бюджету.

Згідно з пунктом 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв`язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Наведена норма права прямо передбачає таку підставу звільнення сумісника, як прийняття на роботу працівника, який не є сумісником.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №607/13528/18 та від 10 квітня 2019 року у справі №592/11917/17, від 20 листопада 2019 року у справі №640/18453/16-ц, на які послався суд апеляційної інстанції.

Місцевим судом вірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював у ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» на посаді доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів за сумісництвом на 0,5 ставки, та був звільнений в зв`язку з прийняттям на цю посаду ОСОБА_3 , яка не є сумісником.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 була прийнята на умовах аналогічних тим умовам, на яких працював він, тобто умовах сумісництва, що підтверджується витягом з відповідного наказу ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури», з якого вбачається, що ОСОБА_3 , д.т.н., професора, прийнято на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів з 07 жовтня 2021 року на 0,5 ставки, відхиляються оскільки факт того, що вона прийнята на посаду на 0,5 ставки не свідчать про те, що вона є сумісником.

Посилання апеляційної скарги позивача на те, що ОСОБА_3 має іншу основну роботу та зайняла його посаду також на умовах сумісництва також є хибним.

Так з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 30 червня 2021 року було звільнено з основної роботи та прийнято 07 жовтня 2021 року до ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» на підставі наказу від 05 жовтня 2021 року.

В матеріалах справи відсутні докази стосовно того, що ОСОБА_3 має інше основне місце роботи.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що його було звільнено виключно через те, що він є викривачем корупції у ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» та через негативне ставлення до нього відхиляються, оскільки є недоведеними жодними належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що 30 вересня 2019 року ним офіційно подавалася заява про продовження роботи на посаді доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів за сумісництвом, та він пройшов відповідний конкурс за результатами якого з ним було підписано контракт №967-Н від 08 липня 2020 року про заміщенням ним обраної ним посади з встановленим терміном його дії до 08 січня 2024 року, не можуть бути підставою для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі доказів, які належним чином оцінені, встановивши, що позивач працював за сумісництвом та з прийняттям на цю посаду іншого працівника, який буде працювати на постійній основі, правильно застосував до спірних правовідносин наведені вище норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про дотримання при звільненні позивача трудового законодавства та відсутність підстав для його поновлення на роботі.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.