ПОСТАНОВА

Іменем України

04 серпня 2022 року м. Кропивницький

справа № 395/137/21

провадження № 22-ц/4809/600/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

учасники справи:

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Беспалової Наталки Олександрівни в інтересах ОСОБА_3 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 24.01.2022, суддя Забуранний Р.А., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання об`єктів спільним майном подружжя та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 23.05.2015 був укладений шлюб, який згідно рішення Смілянського міськрайонного суду від 29.10.2019 розірвано.

Під час шлюбу, подружжям за спільні кошти був придбаний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який оформлено на відповідача.

Однак, після розірвання шлюбу позивач та відповідач не можуть знайти спільної згоди щодо добровільного поділу спільного майна подружжя, а саме зазначеного житлового будинку.

За таких обставин, позивач змушена звернутися за захистом свої прав до суду, так як врегулювати даний спір в досудовому порядку не представляється можливим.

Просила суд здійснити розподіл майна, яке належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя, та визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , іншу Ѕ частину зазначеного будинку залишити у власності відповідача.

ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов про визнання об`єктів спільним майном подружжя та поділ спільного майна подружжя.

Зазначено, що не визнає позовні вимоги своєї колишньої дружини, так як, після фактичного припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_1 , вони досягли згоди щодо добровільного поділу спільного майна подружжя, а саме: ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що не бажала проживати зі своїм колишнім чоловіком в одному будинку, забрала в порядку поділу майна, з будинку наступні речі, які було придбано подружжям за спільні кошти: холодильник «INDESIT», вартістю 8000 грн.; м`який куток, який складається з дивана та крісла вартістю 10000 грн.; кухонний посуд на загальну суму 5000 грн.; мікрохвильову піч «SAMSUNG» вартістю 1500 грн.; штори та тюль вікон вартістю 5000 грн.; килими 3 шт. загальною вартістю 6000 грн.; столи 2 шт. загальною вартістю 2000 грн.; морозильну камеру «INDESIT» вартістю 8000 грн.; ноутбук «Compaq» вартістю 4000 грн. Загальна вартість вказаних речей складає 49500 грн.

Згідно договору купівлі-продажу від 11 листопада 2016 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_4 , житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 за 36900 гривень. Таким чином, після розірвання шлюбу, позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 отримала у власність майно на суму 49 500 грн., а позивач за зустрічним позовом на суму 36 900 грн.

Просив суд визнати холодильник «INDESIT», вартістю 8000 грн.; м`який куток, який складається з дивана та крісла вартістю 10 000 грн.; кухонний посуд на загальну суму 5000 грн.; мікрохвильову піч «SAMSUNG» вартістю 1500 грн.; штори та тюль вікон вартістю 5000 грн.; килими 3 шт. загальною вартістю 6000 грн.; столи 2 шт. загальною вартістю 2000 грн.; морозильну камеру «INDESIT» вартістю 8000 грн.; ноутбук «Compaq» вартістю 4000 грн. спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Здійснити поділ спільного майна подружжя наступним чином.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , залишити у приватній власності: холодильник «INDESIT», вартістю 8000 грн.; м`який куток, який складається з дивана та крісла вартістю 10 000 грн.; кухонний посуд на загальну суму 5000 грн.; мікрохвильову піч «SAMSUNG» вартістю 1500 грн.; штори та тюль вікон вартістю 5000 грн.; килими 3 шт. загальною вартістю 6000 грн.; столи 2 шт. загальною вартістю 2000 грн.; морозильну камеру «INDESIT» вартістю 8000 грн.; ноутбук «Compaq» вартістю 4000 грн. на загальну суму 49500 грн.,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , залишити у приватній власності житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 вартістю 36900 гривень.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 24.01.2022 первісний позов задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено зокрема, що після припинення шлюбних відносин сторони досягли згоди щодо добровільного поділу спільного майна набутого в період перебування у шлюбі.

ОСОБА_1 забрала з будинку речі: холодильник «INDESIT», вартістю 8000 грн.; м`який куток, який складається з дивана та крісла вартістю 10 000 грн.; кухонний посуд на загальну суму 5000 грн.; мікрохвильову піч «SAMSUNG» вартістю 1500 грн.; штори та тюль вікон вартістю 5000 грн.; килими 3 шт. загальною вартістю 6000 грн.; столи 2 шт. загальною вартістю 2000 грн.; морозильну камеру «INDESIT» вартістю 8000 грн.; ноутбук «Compaq» вартістю 4000 грн. на загальну суму 49500 грн.

Житловий будинок вартістю 36 900 грн. залишився у власності ОСОБА_3 .

Таким чином, після розірвання шлюбу, позивач за первісним позовом отримав у власність майно на суму 49500 грн, а позивач за зустрічним позовом на суму 36 900 грн.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 04.05.2022 відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 06.05.2022 справу призначено до розгляду.

Представник позивача адвокат Горобець С.О. надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції встановив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 23.05.2015 був укладений шлюб, який згідно рішення Смілянського міськрайонного суду від 29.10.2019 року розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , актовий запис №3 від 23 травня 2015 року, зареєстрований Виконавчим комітетом Макіївської сільської ради Смілянського району Черкаської області та копією рішення Смілянського міськрайонного суду від 29.10.2019 року.

Під час шлюбу, подружжям був придбаний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на вказаний будинок було оформлено на ОСОБА_3 , що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №230911352 від 03.11.2020 року.

У відповідності до копії заяви ОСОБА_1 про згоду одного з подружжя на укладення договору щодо придбання нерухомого майна, наданої приватному нотаріусу Новомиргородського районного нотаріального округу Атласової Н.П. та зареєстрованої за №400, ОСОБА_1 підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю та майно, яке буде придбане, а саме житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , буде вважатись об`єктом права спільної власності.

Окрім того, у відповідності до п. 11 договору купівлі продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 11 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомиргородського районного нотаріального округу Кіровоградської області Атласовою Н.П. за реєстровим № 402 ОСОБА_3 , як Покупець за вказаним договором стверджував, що вищевказаний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями набуває за спільні кошти подружжя зі згоди ОСОБА_1 , що викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Новомиргородського районного нотаріального округу Кіровоградської області Атласовою Н.П. 11 листопада 2016 року за реєстровим № 400.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вищевказаний будинок з господарсько-побутовими будівлями був придбаний ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за спільні кошти подружжя, що підтверджується вищевказаними письмовими доказами, а тому позивач має право на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За ОСОБА_3 залишається право власності на 1/2 частину цього ж житлового будинку за вищевказаною адресою.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторони по справі не надали до суду належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували, що таке майно як: холодильник «INDESIT», м`який куток, який складається з дивана та крісла, кухонний посуд, мікрохвильову піч «SAMSUNG», штори та тюль вікон, килими 3 шт., столи 2 шт., морозильну камеру «INDESIT», ноутбук «Compaq» перебувало у користуванні подружжя, що майно придбавалося саме ними як подружжям під час спільного проживання за їх спільні кошти та що майно має вартість на момент розгляду у справі саме у розмірі, який зазначено у зустрічній позовній заяві, а тому відсутні підстави для задоволення зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 23.05.2015 уклали шлюб, який згідно рішення Смілянського міськрайонного суду від 29.10.2019 року розірвано, що підтверджується матеріалами справи.

Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

З матеріалів справи вбачається, що в період перебування у шлюбних відносинах, сторони придбали житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на вказаний будинок було зареєстровано на ОСОБА_3 , що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №230911352 від 03.11.2020 року.

Під час придбання спірного будинку сторони визначили зазначений будинок спільною сумісною власністю.

Встановлені обставини підтверджуються матеріалами справи

Відповідно ч.3 ст.368, ч.2 ст.372 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За змістом ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч.2 ст.60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено ч.1 ст.61 СК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно з нормами ст. 60, 63 СК України та ч.3 ст. 368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно набуте під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У відповідності із нормами ст. 69, 70 СК України та ст. 372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок,що оскільки спірний будинок з господарсько-побутовими будівлями придбано під час перебування сторін у шлюбі, відповідно будинок є об`єктом спільної сумісної власності сторін, і підлягає поділу відповідно до норм діючого законодавства.

Вбачається, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, на підтвердження того, що сторони після розірвання шлюбу дійшли згоди про добровільний розподіл майна придбаного сторонами за спільні кошти під час перебування у шлюбі.

Доводи позивача за зустрічним позовом про те, що в період перебування у шлюбі сторони, за спільні кошти придбали: холодильник «INDESIT», м`який куток, який складається з дивана та крісла, кухонний посуд, мікрохвильову піч «SAMSUNG», штори та тюль вікон, килими 3 шт., столи 2 шт., морозильну камеру «INDESIT», ноутбук «Compaq», і зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного.

Таким чином вимоги викладені зустрічному позові є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, задовольнивши первісний позов і відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Беспалової Наталки Олександрівни в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 24.01.2022 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 11.08.2022.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: