Справа № 339/117/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Мацунича М.В., Кондора Р.Ю.,

за участю секретарки судового засідання Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 14 липня 2021 року, ухвалене суддею Павлюком С.С.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 25.08.2010. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Також відповідачкою 25.08.2010 була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», якою підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в банку, які були надані їй в письмовій формі.

При укладенні договору сторони керувалися умовами ч.1 ст.634 ЦК України (договір приєднання).

Банк за укладеним договором свої зобов`язання з надання кредиту виконав, а відповідачка своїх зобов`язань за договором належним чином не виконує, а саме не сплачує кредит та відсотки за кредитом, у зв`язку з чим станом на 08.03.2021 у неї виникла заборгованість в сумі 29 970,11 грн, з яких : 24 812,73 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту, 5 157,38 грн - заборгованості за простроченими відсотками.

Посилаючись на те, що відповідачка зазначену заборгованість не погасила, тому банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 29 970,11 грн за кредитним договором № б/н від 25.08.2010, а також 2 270,00 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 14 липня 2021 року позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 25.08.2010 в розмірі 24 812,73 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту.

У задоволенні решти позовних вимог банку відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» сплачений судовий збір у розмірі 1 884,10 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині незадоволених позовних вимог представниця АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Крилова О.Л. подала на нього апеляційну скаргу внаслідок порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Скарга мотивована тим, що місцевим судом належним чином не звернуто уваги на те, що ОСОБА_1 підтвердила свою згоду, що підписана нею заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які розміщені на сайті банку, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується власноручним її підписом у цій заяві. Підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідачка приєдналася до договору приєднання та погодилася з його умовами. При цьому Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та правила були чинними під час укладення договору. Також відповідачкою 25.08.2010 була підписана і довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій зазначено : тип кредитної лінії поновлювальна; розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості; базова процентна ставка 2,5% місячних; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, а тому ОСОБА_1 була повністю проінформована про умови кредитування в банку, які були надані їй в письмовій формі.

Зазначала і те, що наявна в матеріалах справи виписка про рух коштів клієнта та розрахунок заборгованості підтверджує отримання відповідачкою кредитних коштів банку, користування цими коштами, а погашення нею частково заборгованості, в тому числі і відсотків, доводить погодження з умовами кредитування і наявною заборгованістю.

Посилаючись на наведені обставини просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови банку у позовній вимозі про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за простроченими відсотками та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким цю позовну вимогу банку задовольнити, а також вирішити питання про судові витрати.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу банку відповідачка ОСОБА_1 не скористалася.

У судовому засіданні представниця позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Гриниха Т.Ю. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених у ній.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому її неявка, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідачки, пояснення представниці АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Гринихи Т.Ю, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апелянтом рішення суду в частині вирішення позовної вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 24 812,73 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту, не оскаржується, а отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не перевіряється.

Предметом апеляційного перегляду в цій справі є рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам в сумі 5 157,38 грн.

Відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту укладення між сторонами кредитного договору, а відтак є відсутні правові підстави для стягнення з відповідачки заявленої банком заборгованості.

Колегія суддів у повній мірі з таким висновком місцевого суду погодитись не може з огляду на таке.

Судом установлено, що 25.08.2010 ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій указала свої анкетні й особисті дані та в цій анкеті-заяві є відсутніми відомості щодо: бажаного розміру отримання кредиту; відсоткової ставки за користування кредитом; порядку, розміру, умов відповідальності за порушення зобов`язань; отримання пам`ятки клієнта, яка містить тарифи та основні умови обслуговування і кредитування тощо (а.с.15).

Також відповідачка 25.08.2010 підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій зазначено : тип кредитної лінії поновлювальна; розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості; базова процентна ставка -2,5% місячних; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним (а.с.16).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за цим кредитним договором ОСОБА_1 було видано 25.08.2010 кредитну картку з терміном дії до червня 2014 року, після чого було видано ще чотири кредитні картки, з яких останню видано 23.01.2019 з терміном дії до жовтня 2022 року (а.с.14).

Згідно з довідкою банку відповідачці 25.08.2010 було встановлено кредитний ліміт у розмірі 0,00 грн, який 13.03.2012 було збільшено до 300 грн, згодом такий неодноразово збільшувався до максимального розміру 25 000 грн -27.12.2019, а 26.02.2020 цей кредитний ліміт було зменшено до 0,00 грн (а.с.13).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 25.08.2010, то станом на 08.03.2021 у відповідачки виникла заборгованість в сумі 29 970,11 грн, з яких : 24 812,73 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту та 5 157,38 грн - заборгованості за простроченими відсотками (а.с.4-12).

Також у матеріалах справи наявний витяг з умов і правил надання банківських послуг ПриватБанк, затверджений наказом від 06.03.2010 за №СП-2010-256, який не містить підпису відповідачки та він не є датованим і не відображає відомостей про період їх чинності, а саме: 1) чи на час підписання ОСОБА_1 анкети-заяви 25.08.2010; 2) чи на час отримання відповідачкою кредитних коштів 14.03.2012; 3) чи на час унесення позивачем змін до умов і правил 01.03.2019 щодо сплати процентів на суму неповернутого в строк кредиту, які відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, встановлені для карти «Універсальна» в розмірі 86,4%, а для карти «Універсальна GOLD» в розмірі 84,0% 4) чи на час звернення з позовом до суду 20.04.2021 (а.с.1-44).

Між сторонами в цій справі виникли правовідносини у сфері споживчого кредитування.

Згідно з частинами першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції чинній на час підписання анкети-заяви відповідачкою 25.08.2010) правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин є таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом частин перших статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями частин першої та другої ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України (в редакції чинній на час підписання відповідачем анкети-заяви) регламентувалось, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною другою статті 1054 ЦК України констатовано, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім простроченого тіла кредиту у розмірі 24 812,73 грн, хоча відповідачкою було сплачено 164 280,03 грн, стягнути ще заборгованість за простроченими відсотками, яка утворилась станом на 08.03.2021 згідно з пунктом 2.1.1.2.12. у редакції умов і правил, яка почала діяти тільки з 01.03.2019.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, анкети-заяви, посилався також на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та витяг з умов та правил надання батьківських послуг у ПриватБанку, як невід`ємними частинами спірного договору. При цьому, як вже вище зазначалось, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з умов та правил розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася із ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Окрім того, роздруківка зі сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.

Отож, колегія суддів уважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з умов та правил у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

Подібні висновки містяться й у правових висновках суду касаційної інстанції, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі № 414/496/20 (провадження № 61-13318св20), які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає, що матеріали справи не містять відповідних доказів, що саме додані до позовної заяви витяги з умов та правил надання банківських послуг, з тарифів, які надав позивач, а тим паче після внесених принаймні 01.03.2019 змін і на які банк посилався у позові, відповідачка розуміла та ознайомилася з ними заздалегідь (наперед) у часі як на час підписання анкети-заяви 25.08.2010, так і під час одержання кредитних коштів 14.03.2012.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, у тому числі за рахунок кредитних коштів, їх збільшення в односторонньому порядку банком, надані банком витяги з тарифів, умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.

Водночас апеляційний суд констатує, що банком не надано доказів, що саме долучені ним до позовної заяви тарифи, умови та правила, діяли на момент підписання відповідачкою заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг Приватбанку і що такі, на момент отримання позичальницею кредитних коштів, містили умови щодо сплати процентів за рахунок кредитних коштів, унаслідок чого збільшувався розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мало місце на дату нарахування процентів.

Підписана відповідачкою анкета-заява від 25.08.2010 та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 25.08.2010, на які посилається апелянт як на доказ укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди з усіх істотних умов договору, не містять таких умов, зокрема, як погашення відсотків за рахунок кредиту, внаслідок чого збільшується розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, як право банку в односторонньому порядку збільшувати з 30% річних відсоткову ставку за користування кредитом до 34,8% починаючи з 01.09.2014, до 43,2% починаючи з 01.04.2015, та до 84,0% починаючи з 01.07.2019, про що свідчить наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості відповідача.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас положеннями частин 1, 4 ст.12, частин 1-3 ст. 13 ЦПК України регламентовано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із учиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. За загальним правилом суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасником справи, збирання доказів не є обов`язком суду та учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Заразом колегія судів ураховує як рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 (справа № 1-26/20111), так і усталену практику Верховного Суду з приводу наявності у споживчих кредитних правовідносинах найслабшої сторони - споживача.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що між сторонами в даному випадку виникли правовідносини, однак між ними не укладено кредитний договір на тих умовах, про які стверджує позивач у своїй позовній заяві.

Отже, колегія суддів дійшла переконання, що не підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 5 157,38 грн, оскільки згідно з розрахунком заборгованості за кредитом станом на 08.03.2019 відповідачкою було погашено : 163 780,03 грн - заборгованості за тілом кредиту та 500 грн заборгованості по простроченим відсоткам, тоді як кредитний ліміт є 25 000 грн і судом першої інстанції з відповідачки на користь банку стягнуто заборгованість за тілом кредиту в сумі 24 812,73 грн (в цій частині рішення суду сторонами в апеляційному порядку не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється). Крім цього, банк починаючи з 01.12.2016 по 01.07.2020 здійснював погашення відсотків за рахунок кредиту, внаслідок чого збільшувався розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, про що свідчить наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості відповідача станом на 08.03.2021, хоча підписана відповідачкою анкета-заява від 25.08.2010 та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» таких умов не містить, як і не містить умов щодо нарахування відсотків на відсотки.

Поза розумним сумнівом колегія суддів уважає, що вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками в сумі 5 157,38 грн є пред`явлені з підстав, що не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, та ці вимоги банку не були належним чином обґрунтованими і доведеними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Положеннями ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для зміни судового рішення, зокрема є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а тому колегія суддів доходить висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції в частині його правового обґрунтування слід змінити, а резолютивну частину рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 14 липня 2021 року в частині відмови Акціонерному товариству комерційний банк «ПРИВАТБАНК» у вимозі про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 5 157,38 грн змінити в частині його правового обґрунтування. Резолютивну частину рішення суду в цій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 липня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді