05.09.2022 Єдиний унікальний номер 205/16/21
Провадження № 2/205/374/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2022 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви від 23 листопада 2021 року тим, що шлюб між нею та ОСОБА_2 був зареєстрований 28 серпня 2004 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 та малолітнього сина ОСОБА_4 . Рішенням Ленінського суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано і вирішено стягувати аліменти зі ОСОБА_2 на утримання дітей. Під час шлюбу за спільні грошові кошти вона з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 . Зазначила, що зверталась до суду з вимогою щодо залишення за ОСОБА_2 права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , але, оскільки зазначена квартира була продана ОСОБА_2 в період шлюбу, то вона не наполягає на її включенні до об`єктів майна набутого в період шлюбу. Вважає, що при поділі спірної квартири суд повинен відступити від принципу рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя на її користь з урахуванням інтересів їх двох спільних дітей та збільшити її частку в спільному майні подружжя і визначити її частку в розмірі 2/3 часток, а частку відповідача зменшити та визначити її в розмірі 1/3 частини, оскільки діти постійно проживають з нею та знаходяться на її утриманні, а відповідач мав заборгованість за аліментами. Оскільки їх спільній дитині ОСОБА_3 було встановлено діагноз: дисфункція гіпоталамуса, гіпоталамічний синдром пубертатного періоду, гінекомастія, та супутні діагнози: кіста правої молочної залози, субгігантизм, і стан дитини середнього ступеню важкості, тому вона в період з липня 2020 року по жовтень 2021 року понесла витрати на медичне обстеження, ліки та на пов`язане зі станом дитини лікування зубів. Хвороба їх сина також потребує обов`язкове оздоровлення, у зв`язку з чим вона також понесла витрати. Через небажання відповідача добровільно приймати участь у додаткових витратах на дитину вона змушена була звернутись до суду з заявою про стягнення з відповідача додаткових витрат на лікування, оздоровлення та розвиток сина ОСОБА_3 . Крім того, нею та відповідачем в період шлюбу було придбано автомобіль «Toyota RAV4», 2010 року випуску, який без її відома і згоди 20 липня 2019 року відповідачем було відчужено та зареєстровано на ОСОБА_5 , і в подальшому він одноособово продовжує користуватись цим автомобілем. Таким чином, позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, та просила визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 , визнавши за нею право власності на 2/3 частки зазначеної квартири, як на частку в спільному майні подружжя, припинивши право спільної сумісної власності подружжя на вищезазначену квартиру, а також стягнути з відповідача судові витрати. Крім того, просила повернути їй надмірно сплачений судовий збір у розмірі 4 395,20 грн. та залишити без розгляду її позовну вимогу в порядку поділу майна подружжя в частині залишення за ОСОБА_2 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

04 лютого 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та заборонено ОСОБА_2 відчужувати квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , до ухвалення рішення у справі та набрання ним законної сили.

19 лютого 2021 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпра від 15 жовтня 2020 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до нього про розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів. Під час шлюбу ним була придбана квартира та зареєстрована на його ім`я за адресою: АДРЕСА_3 . З дати реєстрації шлюбу він самостійно забезпечує сім`ю матеріально і придбане за період шлюбу майно за зароблені ним кошти. Ним самостійно забезпечується навчання та проживання дітей та добросовісно виплачено аліменти на дітей. Зазначає, що він буде проживати саме в спірній квартирі, оскільки це його єдине житло. Вважає, що його частка у квартирі повинна бути збільшена, оскільки за час проживання ним будуть покращуватись умови проживання дітей та буде підтримуватись належний стан квартири. З урахуванням придбання квартири за самостійно зароблені ним кошти збереження рівності часток на квартиру є недопустимим, оскільки утримання квартири та сплата комунальних платежів буде покладено виключно на нього. Таким чином, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, та просив виділити у власність ОСОБА_1 і визнати за нею право власності на 1/3 частину вищезазначеної квартири, а також виділити у його власність та визнати за ним право власності на 2/3 квартири, і всі судові витрати покласти на ОСОБА_1 .

Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2021 року було задоволено заяву відповідача ОСОБА_2 про виклик свідків та частково задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення доказів, а також об`єднано в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя із первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

01 квітня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя у розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням і призначено підготовче судове засідання на 24 травня 2021 року.

07 квітня 2021 року представником ОСОБА_1 було подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та відійти від принципу рівності часток подружжя на спільне майно і визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . В обґрунтування зазначено, що ОСОБА_2 безпідставно просить суд реально виділити йому в натурі більшу частину вищезазначеної квартири, а наведені ним доводи належать до галузі інших сімейних відносин, а значить не можуть бути прийняті судом в рамках розгляду вказаного спору. Посилання ОСОБА_2 на наявність у ОСОБА_1 іншого нерухомого майна не відноситься до предмету спору, оскільки наведене майно є її особистою приватною власністю. Зазначає, що автомобіль «Toyota RAV4», 2010 року випуску, було перереєстровано 20 липня 2019 року, у період стосунків ОСОБА_2 з іншою жінкою, що свідчить про умисне приховування майна подружжя з метою уникнення його подальшого розподілу, що підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_6 , а автомобіль є спільним сумісним майном подружжя і є справедливим врахування його вартості при поділі спільного майна подружжя.

12 квітня 2021 року ОСОБА_2 надав відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій просив суд відмовити у задоволенні первісного позову та просив виділити у власність ОСОБА_1 і визнати за нею право власності на 1/3 частину вищезазначеної квартири, а також виділити у його власність та визнати за ним право власності на 2/3 частини спірної квартири, і всі судові витрати покласти на ОСОБА_1 . В обґрунтування зазначав, що надані ним докази наявності майна у ОСОБА_1 доводять факт права власності на квартиру і будинок за іншими реєстраційними адресами, та необґрунтованість її вимоги про виділення їй в цілому квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначає, що саме він здійснює утримання дітей і згідно наданих доказів він зможе належно забезпечувати дітей, створити їм належні умови для проживання та займатися їх розвитком, тому ним заявлено про визнання за ним 2/3 частини квартири. Квартира АДРЕСА_4 , а також автомобіль «Toyota RAV4» були продані під час спільного проживання зі ОСОБА_1 , кошти отримані від продажу цього майна витрачені також під час спільного проживання, і доказів протилежного не надано. Безпідставними вважає свідчення про те, що свідок ОСОБА_6 надала пояснення, в яких зазначила, що 20 липня 2019 року у нього були стосунки з іншою жінкою, і також зазначає про відсутність у справі доказів. Крім того, він ставить під сумнів діагноз старшого сина ОСОБА_7 та зазначає, що діагноз підлягає детальному дослідженню, в той же час він не відмовляється від допомоги сину.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2021 року було задоволено клопотання відповідача за основним позовом і позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про призначення будівельно-технічної експертизи, та призначено у вищевказаній цивільній справі судову будівельно-технічну експертизу з приводу вирішення питання вартості квартири на день проведення оцінки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим провадження у справі було зупинено до закінчення проведення експертизи.

15 листопада 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було поновлено провадження у вищевказаній цивільній справі, оскільки до суду надійшов звіт експерта з оцінки майна, та призначено підготовче судове засідання.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 07 грудня 2021 року було подано відзив на уточнену позовну заяву за первісним позовом, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . В обґрунтування зазначив, що згідно спільних зі ОСОБА_1 дітей матеріально утримує лише він, уточнена позовна заява взагалі не містить доказів недостатності розміру аліментів для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування їх спільних дітей, а ОСОБА_1 вдалася до маніпуляцій фактами про здоров`я їх сина ОСОБА_7 . Також просив суд взяти до уваги, що квартира придбана 04 серпня 2006 року, в той час, коли ОСОБА_1 взагалі не працювала і не мала самостійного доходу, а майно, придбане за період шлюбу, було придбано за кошти, які ним були зароблено, і наголошує, що кошти від продажу автомобіля витрачені у шлюбі в інтересах сім`ї.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2021 року було частково задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення доказів та витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області інформацію з реєстру застрахованих осіб стосовно розміру щомісячної заробітної плати та відрахувань на соціальні внески з січня 2021 року по листопад 2021 року ОСОБА_1

07 лютого 2022 року у підготовчому судовому засіданні судом, без виходу до нарадчої кімнати, було постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті. Також ОСОБА_1 частково уточнилась у своїх позовних вимогах, просила суд визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 , а за ОСОБА_2 визнати право власності на 1/3 частини вищевказаної квартири.

У судових засіданнях 16 червня 2022 року та 30 серпня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримували свої позовні вимоги, які викладені в уточненому первісному позові та зустрічному позові.

Позивач за основним позовом та відповідач за зустрічним позовом надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі.

Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази та пояснення свідка, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги за основним позовом та за зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 28 серпня 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, про що зроблено відповідний актовий запис №617 (т. 2 а.с. 41).

Від подружнього життя сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції міста Дніпропетровська, про що зроблено відповідний актовий запис №302, та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_3 , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №1235 (т. 1 а.с. 127-128).

Також судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2020 року, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2021 року, шлюб між сторонами було розірвано та вирішено стягувати зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) батька щомісячно, але не менш ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 серпня 2020 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (т. 2 а.с. 44-48).

Матеріалами справи підтверджено, що за час перебування у шлюбі було придбано квартиру, право власності якої зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2006 року, укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_2 , та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрованого в реєстрі за №5824, що також вбачається з інформаційної довідки №235470973 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04 грудня 2020 року, де власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , зазначено ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 38-43).

Відповідно до звіту оцінювача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 №1509-21/1 про проведення оцінки вартості майна квартири АДРЕСА_5 , оціночна вартість квартири складає 914 221,00 грн. без ПДВ (т. 2, а.с. 2-21).

З наявної в матеріалах справи інформації від ПФУ про застраховану особу стосовно ОСОБА_2 вбачається, що з 2000 року по 2020 рік отримував доходи, а з інформації від ПФУ про застраховану особу стосовно ОСОБА_1 вбачається, що з 1998 року по 2020 рік нею також отримувались доходи (т. 1, а.с. 135-137, 192-194).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Частиною 1 статті 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ст. 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, сторонами не було надано належних обґрунтувань та доказів для відступу судом від рівності часток у спільному сумісному майні подружжя, а також не наведено належних підстав того, що частка кожного з них є більшою, оскільки всі надані сторонами докази не є підставою для відступлення від презумпції рівності часток майна подружжя.

Крім того, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 також не надав свідчень, які б могли дати обґрунтовані підстави суду відступити від засад рівності часток при поділі майна подружжя.

Посилання ОСОБА_2 на те, що придбання спірної квартири здійснено за його особисті кошти, отримані від його трудової діяльності, не спростовують поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру, придбану в період шлюбу в інтересах сім`ї.

Так само, посилання ОСОБА_1 на врахування судом тієї обставини, що діти проживають разом з нею і знаходяться на її утриманні, та наявність діагнозу одного з їх спільних дітей не може слугувати підставою для суду для відступу від рівності часток, тим більше, що в матеріалах справи наявні докази стягнення з ОСОБА_2 аліментів.

Таким чином, враховуючи, що спірна квартира була набута сторонами за час шлюбу в інтересах сім`ї і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні та присудженні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , як це передбачено чинним законодавством України.

У своїй уточненій позовній заяві ОСОБА_1 просила повернути їй надмірно сплачений судовий збір в сумі 4 395,20 грн. та залишити без розгляду її вимогу в частині залишення за ОСОБА_2 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 28-37).

Разом з тим, ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2021 року через відсутність обґрунтованого розрахунку складових цін позову, які складаються з вартості нерухомого майна, та не надання належного доказу вартості майна, вартість якої може бути визначена лише уповноваженим на це суб`єктом, судом було встановлено ОСОБА_1 до сплати судовий збір у розмірі 10 510,00 грн. та зобов`язано доплатити 9 272,17 грн., враховуючи наявність позовних вимог, що стосуються права власності на два об`єкти нерухомого майна (квартири).

Отже, ОСОБА_1 не надала суду належного доказу вартості спірного майна, яка визначається суб`єктом оціночної діяльності у встановленому законодавством порядку, а лише доплатила судовий збір у розмірі 9 272,17 грн., тобто ОСОБА_1 не скористалась своїм правом щодо здійснення експертної оцінки вартості спірного нерухомого майна.

При цьому, вартість однієї вимоги ОСОБА_1 про залишення за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 становить згідно висновку експерта 914 221,00 грн., що відповідно до встановлених ставок судового збору становить суму у розмірі 9 142,21 грн., але позивачем також заявлялась в порядку поділу майна подружжя вимога про залишення за ОСОБА_2 іншого нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_6 .

У своїй уточненій позовній заяві ОСОБА_1 було заявлено про залишення без розгляду її позовної вимоги, а саме, в порядку поділу майна подружжя в частині залишення за ОСОБА_2 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Статтею 7 ЗУ «Про судовий збір» передбачено виключний перелік підстав для повернення судового збору, а саме: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; повернення заяви або скарги; відмови у відкритті провадження у справі; залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям позивача або за його клопотанням); закриття провадження у справі.

Питання повернення судового збору у разі залишення позову без розгляду регулюється ст. 142 ЦПК України. Вказаною нормою не передбачено повернення позивачу судового збору у разі подання та задоволення судом заяви про залишення позову без розгляду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

За змістом приписів ст. 142 ЦПК України та ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» вбачається, що у разі подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду та задоволення такої заяви судом, судовий збір, сплачений при його поданні, позивачу не повертається.

Отже, вирішивши у судовому засіданні 07 лютого 2022 року питання про залишення позовних вимог в частині залишення за ОСОБА_2 права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , суд вважає, що відповідно до положень ст. 142 ЦПК України та ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» відсутні підстави для повернення судового збору, оскільки позов в цій частині було залишено без розгляду за заявою ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду питання про повернення судового збору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його повернення, оскільки позов залишається без розгляду за заявою ОСОБА_1 .

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з ОСОБА_2 , як відповідача за основним позовом та позивача за зустрічним позовом на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 4571,10 грн. (457 110,50 грн. * 6094,80 грн. / 609 480,66 грн.), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог, так само зі ОСОБА_1 , як позивача за основним позовом та відповідача за зустрічним позовом на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 4571,10 грн. (457 110,50 грн. * 6094,80 грн. / 609 480,66 грн.), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 10 статті 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких підстав, враховуючи, що розмір судового збору сторонам встановлено в однаковому розмірі, та з урахуванням приписів ч. 10 ст. 141 ЦПК України сторони звільняються від сплати одна одній судових витрат через їх рівнозначність.

Керуючись ст.ст. 10, 81, 89, 133, 137, 141, 142, 263-265, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, ст. ст. 60, 63, 65, 69-71 СК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги за основним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач за основним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_7 .

Відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_8 .

Суддя: Т.П. Терещенко