КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №№755/8918/21 головуючий у І інстанції: Гончарук В.П. провадження 22-ц/824/5777/2022 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І. (суддя-доповідач), Сушко Л.П., Суханова Є.М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 15 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Гаражно -будівельний кооператив «ГСК-9» про визнання права власності на майно, що є власністю колишнього подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що з 12 січня 1964 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

13 лютого 1979 року шлюб між нею та ОСОБА_4 було розірвано, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

За час перебування у шлюбних стосунках було придбано гаражний бокс № НОМЕР_1 , розташований в ГБК 9 по АДРЕСА_1 .

Право власності на спірний гаражний бокс виникло на підставі рішення Дарницького виконкому м.Києва №612 від 11 листопада 1974 року.

Вказувала, що спірний гаражний бокс є спільною сумісною власністю подружжя.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_4 його син ОСОБА_2 з метою прийняття спадщини звернувся з відповідним позовом до суду, але в задоволення його позову було відмовлено.

На даний час спірним гаражним боксом користується відповідач ОСОБА_3 , який чинить перешкоди в користуванні вказаним спірним майном як позивачу так і відповідачу ОСОБА_1 .

Просила визнати гаражний бокс № НОМЕР_1 , що розташований в гаражно - будівельному кооперативі «ГБК-9», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 15 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішенням ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що вона дізналась про своє порушене право в 2019 році, а тому не пропустила строк позовної давності.

Зауважує, що гараж являється металевою конструкцією, а тому не потребує введення в експлуатацію, що унеможливлює надання правовстановлюючих документів на спірне майно.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не погоджується із її доводами, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Зазначає, що позивачка, із урахуванням розлучення із ОСОБА_4 в 1979 році, пропустила строк позовної давності, що було вірно встановлено судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів, що ОСОБА_4 є власником спірного майна та відповідно вказане майно не підлягає поділу.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвали шлюб 13 лютого 1979 року, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 8).

Позивач після розірвання шлюбу не зверталася з відповідним позовом у встановленому законом порядку про поділ майна подружжя.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за № 11 від 21 грудня 2007 року передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово- будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Місцевий суд вірно зауважив, що на момент укладання та розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_4 , правовідносини між останніми регулювалися вимогами Кодексу Законів про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до ст. 29 Кодексу Законів про шлюб та сім`ю України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції помилково зазначив, що позивачем не надано правовстановлюючих документів на спірний гаражний бокс, оскільки в матеріалах справи наявна довідка, датована 26 лютого 2014 року виданої ГБК «ГСК -9» , про те, що ОСОБА_4 , є власником спірного гаражного боксу № НОМЕР_1 та є членом даного ГБК, заборгованість по сплаті членських внесків відсутня.

Доводи відповідача з приводу дати видачі вищевказаної довідки після смерті ОСОБА_4 не спростовують її змісту.

Пленум Верховного суду України у своїй постанові N 5 від 28 червня 1991 року «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» в п.8, підпунктах а) та б) зазначає, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (ст.15 Закону України "Про власність").

Колегія суддів приходить до висновку, що в період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був придбаний гараж, який не введений в експлуатацією та право власності на який не було зареєстроване, проте, з урахуванням повного внесення ними паю та сплати членських внесків, наданий у користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, місцевий суд помилково прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог, що являлось самостійною підставою для відмови в позові.

При цьому, як було вірно встановлено судом першої інстанції, однак не являлось підставою для відмови в задоволенні позову, позивач після розірвання шлюбу 13 лютого 1979 року, з відповідними позовами до суду не зверталася та поділу майна між подружжям не було, в зв`язку з чим пропустила 3-х річний термін, що визначений в ст. 29 КЗпШС України.

Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, апеляційний суд приходить до висновку, щодо необхідності застосування наслідків спливу строку позовної давності, встановленого ст. 29 КЗпШС України, чинної на момент виникнення відповідних правовідносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , та відповідно відмови в задоволенні позову.

Посилання ОСОБА_1 на те, що їй не було відомо про порушення її права до 2019 року не спростовують необхідність звернення до суду в межах строку позовної давності, що було передбачено вимогами законодавства на момент розірвання шлюбу.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що місцевим судом було невірно встановлено обставини справи, невірно застосовано норми процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду у відповідності до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, з урахуванням пропуску позивачем строку позовної давності.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 15 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Гаражно -будівельний кооператив «ГСК-9» про визнання права власності на майно, що є власністю колишнього подружжя.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «22» серпня 2022 року.

О.І. Сліпченко

Є.М. Суханова

Л.П. Сушко