ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року м.Суми

Справа №950/1960/20

Номер провадження 22-ц/816/188/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «НоваПей»,

відповідач ОСОБА_1 ,

третя особа ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» та представника ОСОБА_1 адвоката Самохіна Андрія Миколайовича на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 08 листопада 2021 року в складі судді Стеценко В.А., постановлене в м. Лебедин, повний текст судового рішення виготовлено 17 листопада 2021 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ТОВ «НоваПей» звернулось до суду з позовом, в якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 318628 грн позадоговірної шкоди, завданої його працівником під час виконання трудових обов`язків.

Свої вимоги мотивує тим, що він, як небанківська установа надає послуги з переказу коштів у національній валюті без відкриття рахунків, зокрема, в пункті надання фінансових послуг № 20060, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ліцензії № 11/1 від 17.10.2014 р., виданої Національним банком України. У березні 2019 року на підставі договору про надання послуг з надання персоналу № 399-0518 від 01 травня 2018 року, укладеного між ним та відповідачем, касові операції в зазначеному пункті надання фінансових послуг виконувала ОСОБА_2 , яка перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 11.03.2019 року в пункті надання фінансових послуг № 20060 працівниками позивача було проведено ревізію наявних грошових коштів, за результатами якої було виявлено їх нестачу в розмірі 273817 грн. Вказує, що у своїх поясненнях ОСОБА_2 повідомила про привласнення грошових коштів з каси. Вказаними діями остання завдала майнову шкоду. 05.04.2019 року позивач отримав претензію від ОСОБА_3 , а 08.04.2019 року від ОСОБА_4 . У вказаних претензіях вони повідомили про неможливість отримання ними грошових переказів у зв`язку з їх видачею в пункті надання фінансових послуг № 20060. Зазначає, що ОСОБА_2 без присутності зазначених клієнтів здійснила касові операції з видачі грошових переказів. Виплата позивачем на підставі претензій клієнтів розміру фактично не отриманих ними грошових переказів у зв`язку з неправомірним використанням таких коштів працівником відповідача призвела до збитків в розмірі 45811 грн. Вказує, що 08.05.2019 року ОСОБА_2 оплатила позивачеві 1000 грн. в рахунок завданих збитків. 07.07.2019 року договір про надання послуг з надання персоналу, укладений між сторонами був розірваний. 26.11.2019 року відповідач припинив підприємницьку діяльність.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 08 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» на відшкодування позадоговірної шкоди 272817 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» судовий збір, сплачений при поданні позову в сумі 4092 грн. 14 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8562 грн. 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вироком Тростянецького районного суду від 26.07.2021 року, матеріалами справи, що надані представником позивача та свідченнями свідка ОСОБА_5 підтверджено вину ОСОБА_2 у привласненні 273817 грн. Також, суд першої інстанції виходив з того, що з врахуванням укладеної 07.07.2019 р. сторонами додаткової угоди про розірвання договору № 399-0518 та відсутність взаємних фінансових претензій спірні відносини не є договірними, виникають не із договорів, а із завдання шкоди і врегульовані ст. 1172 ЦК України. Разом з тим, позивачем не було доведено вини ОСОБА_2 у привласненні коштів громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . За таких обставин суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Самохін А.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права і встановлення фактичних обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення, а провадження у справі закрити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_2 перебуваючи у трудових відносинах з фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 виконувала касові операції безпосередньо для позивача і мала доступ до його грошових коштів на підставі договору про надання послуг з надання персоналу № 399-1518 укладеного 01.05.2018 року між ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» та ФОП « ОСОБА_1 . Таким чином, позивач визнав, що спірні правовідносини виникли між двома господарюючими суб`єктами. ОСОБА_2 перебувала у трудових правовідносинах з ФОП « ОСОБА_1 . Зазначає, що вимоги заявлені позивачем повинні розглядатися за правилами господарського судочинства, що є підставою для закриття провадження по справі. Вказує, що рішенням Господарського суду Сумської області від 07.10.2019 року залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2020 року позивачу відмовлено в задоволенні позову про стягнення 319628 грн матеріальної шкоди відповідно до договору про надання послуг з надання персоналу № 399-1518 від 01.05.2018 року. При цьому поданий позивачем позов по даній справі є тотожнім позову, який вже розглянуто господарськими судами у справі № 950/1960/20, оскільки збігаються сторони, предмет і підстави позовів, що в свою чергу також є підставою для закриття провадження по справі. Вказує, що ст. 1166 ЦК України встановлено загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань, а ст. 1172 ЦК України встановлює додаткові підстави, а саме: перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні, тощо.; Зазначає, що для застосування цих статтей між боржником (завдавачем) шкоди та кредитором (потерпілим) не може бути ніяких позадоговірних відносин. Таким чином, деліктне зобов`язання і завдана при цьому шкода не повинна бути пов`язана з порушенням договірного зобов`язання, а тому заявлена позивачем підстава позову не кореспондується із заявленою ним матеріально правовою вимогою.

Від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі відповідача та зазначає, що він не перебував у договірних правовідносинах із заподіювачем шкоди, а отже вказана шкода є позадоговірною. Під час заподіяння шкоди позивач хоча і перебував у договірних правовідносинах з відповідачем, проте така шкода не пов`язана з невиконанням чи неналежним виконанням договірних зобов`язань. Вказує, що враховуючи суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин, справа підлягає розгляду саме в порядку цивільного судочинства, а тому підстави для закриття провадження по справі не підтверджено матеріалами справи. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, товариство з обмеженою відповідальністю «НоваПей» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права і встановлення фактичних обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в стягненні з відповідача на його користь відшкодування позадоговірної шкоди в розмірі 45811 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини справи, а саме те, що ОСОБА_2 була єдиним касиром в пункті надання фінансових послуг № 20060 і тільки вона мала доступ до грошових коштів позивача та проводила фінансові операції з приймання/видачі грошових переказів. Відповідач не направляв позивачеві для виконання касових операцій інших своїх працівників. В претензіях ОСОБА_3 та ОСОБА_6 вказані номери експрес накладних, грошові перекази по яких були видані саме ОСОБА_2 . Вказує, що ОСОБА_2 несе повну матеріальну відповідальність за збереження всіх прийнятих нею цінностей і їй забороняється передоручати свої обов`язки іншій особі. Відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів відсутності вини ОСОБА_2 у заподіянні шкоди позивачу в розмірі 45811 грн. Вказує, що ОСОБА_2 проти задоволення позову не заперечувала.

Від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі позивача та зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, а апеляційна скарга позивача є такою, що підлягає частковому задоволенню, обґрунтував свою позицію наступним.

Зазначає, що спірні правовідносини є господарсько правовими, а тому не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім того, позов заявлений у даній справі є тотожнім позову, який вже розглянуто господарськими судами у справі № 920/544/19, оскільки збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Вказані обставини є підставою для закриття провадження по справі. Крім того, заявлена позивачем підстава позову не кореспондується із заявленою ним матеріально правовою вимогою. В матеріалах справи відсутні докази того, що завдання шкоди позивачу третьою особою відбулося саме під час (в робочий час) та у зв`язку із виконанням заподіювачем шкоди своїх трудових обов`язків.

Від третьої особи пояснення з приводу апеляційних скарг до суду не надходили.

Представник позивача в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив суд її задовольнити. Щодо задоволення апеляційної скарги відповідача заперечив та просив суд у її задоволенні відмовити. Останній підтвердив, що касиром ОСОБА_2 здійснювалися касовій операції без укладення з нею договору про повну матеріальну відповідальність.

Представник відповідача в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив суд її задовольнити. Щодо задоволення апеляційної скарги позивача заперечив, бо касир під час здійснення касових операцій, які проводилися і поза межами робочого графіку касира, не виконувала трудових обов`язків роботодавця, оскільки касові операції здійснювалися з грошовими коштами, які надходили на рахунки товариства, куди була направлена відразу після прийняття на роботу, з нею не укладався договір про повну матеріальну відповідальність, оскільки їй ніяких матеріальних цінностей на збереження відповідач не передавав.

ОСОБА_2 в суді підтвердила, що проводила касові операції з грошима товариства, які надходили як грошові перекази від фізичних осіб, вину у привласненні грошових коштів із каси в пункті надання фінансових послуг товариства визнала і підтримала їх апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.05.2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Пост Фінанс» та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з надання персоналу № 399-0518. (том. 1 а.с. 57 - 59)

Відповідно до п. 1.1 укладеного між сторонами договору, ОСОБА_1 зобов`язався надати в розпорядження ТОВ «Пост Фінанс» власний персонал касирів/старших касирів для виконання касових операцій в пунктах надання фінансових послуг ТОВ «Пост Фінанс», а ТОВ «Пост Фінанс» зобов`язалося оплатити ОСОБА_1 вартість послуг його персоналу з проведення касових операцій в розмірі, порядку та строки, передбачені цим договором.

Пунктом 2.4 вказаного договору встановлено, що при направленні касира до ТОВ «Пост Фінанс», ОСОБА_1 надає йому направлення, яке ним підписується.

Відповідно до п. 3.11 укладеного між сторонами договору замовник має право вимагати від виконавця повного відшкодування шкоди, завданої з вини його персоналу (касирів) замовнику, майну замовника (його працівників/клієнтів), в тому числі майнової шкоди через недотримання законодавства України (касової дисципліни, законодавства з питань фінансового моніторингу та інше), окрім штрафів органів ДФС та/або НБУ. Для встановлення факту та розміру шкоди замовник запрошує представників виконавця (або надає копії підтверджуючих документів), проте їх неявка не перешкоджає документальному оформленню замовником завданої йому шкоди.

Згідно з пунктом 5.3 вказаного договору у разі нанесення персоналом (касиром) виконавця шкоди замовникові або його майну, замовник має право звернутися до виконавця з вимогою про відшкодування завданої шкоди, а виконавець зобов`язаний цю шкоду відшкодувати.

Наказом ТОВ «Пост Фінанс» від 11.03.2019 року призначено 11.03.2019 року ревізію наявних грошових коштів та інших матеріальних цінностей в ПНФП № 20060 ТОВ «Пост Фінанс», що знаходиться за адресою: Сумська область, с. Боромля, вул. Леніна, 1А. (том. 1 а.с.61).

Відповідно до акту № 20 про результати інвентаризації наявних коштів, передачі касових документів, інших цінностей від 11.03.2019 року, в результаті проведеної інвентаризації було виявлено нестачу грошових коштів в розмірі 273817 грн. 00 коп. (том. 1 а.с.8).

З пояснень ОСОБА_7 від 11.03.2019 року вбачається, що остання визнає обставину того, що саме нею було використано грошові кошти в сумі 273877 грн. 00 коп. (том. 1 а.с.9).

05.04.2019 року на адресу ТОВ «Пост Фінанс» надійшла претензія від ОСОБА_3 , з якої вбачається, що остання є користувачем послуг ТОВ «Нова Пошта» та ТОВ «Пост Фінанс» та отримує грошові перекази за відправлений вантаж. 26.03.2019 року звернулася до відділення для отримання грошових переказів на загальну суму 31861 грн. 00 коп., але у відділені їй повідомили, що грошові перекази видані, проте вказаних коштів вона не отримала. Просила видати їй грошові кошти.

08.04.2019 року на адресу ТОВ «Пост Фінанс» надійшла претензія від ОСОБА_4 , з якої також вбачається, що останній є користувачем послуг ТОВ «Нова Пошта» та ТОВ «Пост Фінанс» та отримує грошові перекази за відправлений вантаж. У квітні 2019 року він звернувся до відділення для отримання грошових переказів на загальну суму 13950 грн. 00 коп., але у відділені йому також повідомили, що грошові перекази видані, проте вказаних коштів він не отримав. Просив видати йому грошові кошти.

Відповідно до висновку службової перевірки від 12.04.2019 року складеного фахівцем з безпеки ТОВ «Пост Фінанс» було запропоновано компенсувати за рахунок товариства збитки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у загальній сумі 45811 грн. 00 коп. отримані внаслідок протиправних дій касиром ПНФП № 20060 ОСОБА_2 . Також було запропоновано юридичному департаменту компанії підготувати та направити на адресу Тростянецького ВП ГУНП в Сумській області повідомлення щодо привласнення ОСОБА_2 клієнтських коштів для залучення до матеріалів досудового розслідування, внесених 11.03.2019 року до єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000077, а на адресу ФОП ОСОБА_1 - претензію щодо відшкодування завданої ТОВ «Пост Фінанс» шкоди, на підставі договору про надання послуг з надання персоналу № 399-0518 від 01.05.2018, з урахуванням нововиявлених обставин. (том 1 а.с. 14)

07.07.2019 року ТОВ «Пост Фінанс» та ОСОБА_1 розірвали укладений між ними договір про надання послуг з надання персоналу № 399-0518 від 01.05.2018 року шляхом підписання додаткової угоди. (том. 1 а.с.60).

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ТОВ «Пост Фінанс» звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останнього 319 628 грн. 00 коп. матеріальної шкоди відповідно до договору про надання послуг з надання персоналу № 399-15-18, укладеного між сторонами 01.05.2018 року.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 07.10.2019 року по справі № 920/544/19 в задоволенні позову відмовлено. (том. 1 а.с. 110-116).

Господарський суд виходив з того, що належними доказами кримінального правопорушення відповідальність, за яке передбачена КПК України (привласнення/крадіжка коштів на суму 319628 грн) є відповідне рішення, прийняте за фактом вчинення злочину. Проте такі докази встановлення вини ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні, отже для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, при цьому позивачем не доведено належними та допустимими доказами вина працівника відповідача у завдані позивачу шкоди в розмірі 319628 грн, тому суд відмовляє у задоволені позову за його необґрунтованістю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2020 року по справі № 920/544/19 апеляційну скаргу ТОВ «Пост Фінанс» залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Сумської області від 07.10.2019 року у справі № 920/544/19 залишено без змін. (том. 1 а.с. 117-122).

Залишаючи рішення господарського суду від 07.10.2019р. суд апеляційної інстанції звернув увагу на той факт, що відповідно до п.3.11 договору позивач має право вимагати від відповідача повного відшкодування шкоди, завданої з вини його персоналу (касирів) замовнику, майну замовника (його працівників/клієнтів), в тому числі майнової шкоди через недотримання законодавства України (касової дисципліни, законодавства з питань фінансового моніторингу та інше), окрім штрафів органів ДФС та/або НБУ. Для встановлення факту та розміру шкоди замовник запрошує представників виконавця (або надає копії підтверджуючих документів), проте їх неявка не перешкоджає документальному оформленню замовником завданої йому шкоди. Однак, матеріали справи не містять доказів про те, що позивач відповідно до п.3.11. договору запрошував відповідача (його представників) для встановлення факту та розміру шкоди, завданої касиром ОСОБА_2 . Акт про результати інвентаризації наявних коштів № 2 від 11.03.2019 підписаний касиром ОСОБА_8 та представником позивача без участі представників відповідача, що суперечить п. 3.11 договору, а отже не може беззаперечно свідчити про факт заподіяння шкоди та її розмір. Реєстр операцій ПНФП №20060 за 07.03.2019, підписаний працівником відповідача - касиром ОСОБА_2 , також не може бути належним доказом факту заподіяння шкоди та її розміру, оскільки складений одноособово, без посилань на будь-які документи та взагалі є внутрішнім документом ТОВ «Пост Фінанс». Виплата позивачем грошових коштів в розмірі 45811,00грн., сплачених на користь ОСОБА_3 (за видатковим касовим ордером від 15.04.2019 на суму 31861,00грн. (а.с.23)) та ОСОБА_4 (за видатковим касовим ордером від 16.04.2019 на суму 13950,00грн. (а.с.24)) на підставі їх претензій не підтверджує факт та розмір завданих збитків позивачу через невиконання чи неналежне виконання відповідачем умов договору, позивачем не доведено належними доказами наявності причинно-наслідкового зв`язку між вказаними виплатами та заподіянням касиром ОСОБА_2 шкоди. Отже, надані позивачем докази на підтвердження факту привласнення касиром грошових коштів, зокрема акт № 2 про результати інвентаризації наявних коштів від 11.03.2019, пояснення ОСОБА_2 від 11.03.2019, вкладний аркуш касової книги, копії претензій ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , колегія суддів вважає неналежними та не допустимими доказами у господарському процесі на підтвердження факту завдання шкоди та її розміру, а також вини касира у привласненні коштів. На переконання колегії суддів, в даній справі позивачем не доведено факту завдання шкоди та її розміру, а також вини відповідача в заподіянні шкоди.

Одночасно, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у господарського суду відсутні повноваження щодо встановлення обставин вини особи у вчиненні злочину, а належними доказами вчинення касиром кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена Кримінальним кодексом України (привласнення/крадіжка коштів на суму 319628,00грн.), є відповідне рішення, прийняте за фактом вчинення злочину, з огляду на те, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (постанова В.П. Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17).

Ухвалою Верховного Суду від 17.03.2019 року по справі № 920/544/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Пост Фінанс» на постанову Північного апеляційного Господарського суду від 21.01.2020 року та рішення Господарського суду Сумської області від 07.10.2019 року (том. 1 а.с. 123-124).

Крім того, ТОВ «Пост Фінанс» зверталося до Тростянецького районного суду Сумської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 06.08.2020 року по справі № 588/434/20 в задоволенні позову відмовлено (том. 1 а.с. 125-130).

Районний суд прийшов до висновку, що згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже, указана норма ЦК України визначає, що за загальним правилом шкода відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Проте, за правилами статті 1172 ЦК України, яка є спеціальною нормою, обов`язок відшкодувати шкоду покладається на особу, яка її не завдала. Зокрема, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).

Для покладення на особу відповідальності, яка передбачена статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Покладення обов`язку відшкодувати шкоду на юридичну або фізичну особу-роботодавця пояснюється тим, що працівник у даному випадку юридично втілює його волю, а юридична або фізична особа реалізує свою цивільну праводієздатність, у тому числі деліктоздатність, через дії працівників. Отже, дії працівників юридично сприймаються як дії самої юридичної або фізичної особи.

Економічний результат такого підходу полягає в перенесенні ризику збитків, який виникає внаслідок відшкодування шкоди, на юридичну або фізичну особу-роботодавця, оскільки останні, відшкодувавши шкоду, мають ризик економічної неможливості отримання або неповного отримання від працівника, відшкодування власних збитків за зворотною вимогою, яка виникає у нього.

Отже, у разі спору відповідачем у таких справах є юридична або фізична особа-роботодавець, а безпосередній заподіювач шкоди притягується як третя особа. Працівник, який завдав шкоду, відповідає перед юридичною або фізичною особою-роботодавцем, якщо мають місце, передбачені статтею 1166 ЦК України, підстави відповідальності. Розмір відшкодування визначається законодавством, яке регулює відносини працівника.

Як установлено судом, касові операції у період здійснення яких у пункті надання фінансових послуг №20060 виникла спірна сума матеріальної шкоди у виді недостачі готівки в касі та невиплачених грошових переказів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виконувала працівник фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , тобто відповідач у цій справі ОСОБА_2 , яка перебувала у трудових відносинах з третьою особою у цій справі з 02.05.2018 до 25.03.2019 на посаді касира-операціоніста за основним місцем роботи. За таких обставин, ОСОБА_2 в силу положень статті 1172 ЦК України, яка імперативно встановлює обов`язок роботодавця відшкодувати шкоду, завдану їхнім працівником, не є належним відповідачем у цій справі.

На переконання суду позивач обґрунтовано звертався до суду з аналогічними у цій справі вимогами до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 у порядку господарського судочинства.

21.01.2021 року ТОВ «Пост Фінанс» змінило назву на ТОВ «НоваПей» (том. 1 а.с. 214).

Згідно із повідомленням представника позивача станом на березень 2019 року відділення Нової Пошти в якому знаходився ПНВП № 20060 мав наступний графік роботи: понеділок п`ятниця з 9.00 до 18.00, субота з 9.00 до 15.00, неділя вихідний (том. 1 а.с. 231).

Вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 26.07.2021 року по справі № 588/1844/20 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України за привласнення чужого майна, яке перебувало у її віданні, вчинене у великих розмірах, внаслідок вчинення умисних протиправних дій ТОВ «Пост Фінанс» завдано майнової шкоди на суму 273817грн. (том. 2 а.с 69-100).

Предметом цього кримінального судового розгляду не був факт привласнення ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 45811 грн.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини 1 ст.19 цього Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

За змістом частини 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Відповідно до частини 23 ст.4 цього Кодексу юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За редакцією ст. 20 цього Кодексу господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду; справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Предметом заявленого спору є майнова вимога про відшкодування шкоди завданої особою, яка перебувала у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем, з яким під час здійснення господарської діяльності було укладено 01.05.2018 року договір про надання послуг з надання персоналу № 399-0518, отже спір виник із договірних відносин господарської діяльності між двома господарюючими особами, такий спір є предметом юрисдикції господарського суду.

Колегія суддів зауважує, що судовий розгляд господарським судом попереднього звернення товариства до Господарського суду Сумської області відбувся з ухваленням рішення про відмову у задоволені позову, заявленого з інших підстав та через недоведеність належними і допустимими доказами вини працівника ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_2 у привласненні грошових котів товариства, а також доведеність факту завдання шкоди та її розміру.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо права не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, через порушення судом першої інстанції правил юрисдикції, на підставі ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження по справі закриттю.

На підставі ч.3 ст. 141 і ч.5 ст. 142 цього Кодексу у зв`язку із закриттям провадження у справі колегія суддів стягує на користь відповідача компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги 6719 грн. 20 коп. та за надання професійної правничої допомоги в розмірі 20000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 377, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» залишити без задоволенні, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Самохіна Андрія Миколайовича задовольнити.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 08 листопада 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Товариству з обмеженою відповідальністю «НоваПей» до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про стягнення позадоговірної шкоди, - закрити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 6719 грн. 20 коп. та за надання професійної правничої допомоги в розмірі 20000 грн.

Роз`яснити товариству з обмеженою відповідальністю «НоваПей» його право на подання до Сумського апеляційного суду заяви про передачу справи до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2022 року

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: В. І. Криворотенко

О. І. Собина