ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2022 року м.Суми

Справа №591/5000/21

Номер провадження 22-ц/816/1197/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 ,

треті особи - ОСОБА_3 , Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 28 вересня 2022 року, у складі судді Северинової А.С. ухвалене у м. Суми, повний текст рішення виготовлено 10 жовтня 2022 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод в праві розпорядження майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивувало тим, що 11.10.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого відповідачу було надано кошти в сумі 125 000,00 доларів США на строк користування з 11.10.2007 року по 10.10.2017 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки № 66758 від 11.10.2007 року, за умовами якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору № 0 від 11.10.2007 року, рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07.05.2012 року стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по договору про надання споживчого кредиту від 11.10.2007 року № 0 за період з 10.01.2009 року по 12.12.2011 року у розмірі 64 892,40 доларів США заборгованість по прострочених процентах за користування кредитом, 55 722 грн 53 коп. пеню за несвоєчасне погашення кредиту, 87 161 грн 80 коп. пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах за користування кредитом.

Зазначало, що 11.06.2012 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені договір факторингу № 4 та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно яких право вимоги за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект».

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 09.09.2013 року замінено стягувача у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчого листа № 2-743/12, виданого Зарічним районним судом м. Суми про стягнення на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором на ТОВ «Кей-Колект».

У рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-743/12 було описано та передано на реалізацію належне боржнику нерухоме майно: 90/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За результатом проведення третіх прилюдних торгів виявлено, що на об`єкт нерухомості немає ринкового попиту та відсутні заявлені учасники. У зв`язку із чим було прийнято рішення про залишення за стягувачем ТОВ «Кей-Колект» нереалізованого майна.

02.03.2021 року на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ситник С.М., за реєстраційним № 333 право власності на 90/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект».

Вказувало, що право власності ОСОБА_1 на 90/100 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 припинено у зв`язку зі зверненням стягнення на майно за зобов`язаннями власника, тому разом з ним припинені й всі правомочності встановлені в ч. 1 ст. 317 ЦК України, в тому числі і право користування житловим приміщенням членами його сім`ї.

Разом з тим, з довідки про реєстрацію місця проживання вбачається, що реєстрація малолітнього ОСОБА_2 у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 відбулася після передачі на реалізацію арештованого майна (29.04.2020 року), що свідчить про те, що неповнолітня дитина була зареєстрована власником майна ( ОСОБА_1 ) з метою утруднення виконання судового рішення про стягнення заборгованості. Крім того, сам боржник з моменту укладання договору іпотеки (11.10.2007 року) та передачі на реалізацію іпотечного майна (29.04.2020 року) був зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

Посилаючись на вказані обставини, просить усунути перешкоди в праві розпорядження майном шляхом визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект».

Ухвалюючи рішення про відмову позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем придбання відповідачем спірного житла за рахунок кредитних коштів, а тому відсутні підстави для визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування спірним будинком до моменту їх виселення та надання їм іншого постійного житла.

Не погоджуючись із рішенням суду ТОВ «Кей-Колект» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неврахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного суду, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт реєстрації малолітнього ОСОБА_2 у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 перешкоджає примусовому виконанню судового рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 за рахунок 10/100 часток домоволодіння, який не є членом її сім`ї та не має з нею родинних відносин.

Зазначає, що реєстрація відповідачів у вказаному домоволодінні відбулася після передачі на реалізацію арештованого майна (29.04.2020), що свідчить про те, що зазначені дії вчинені з метою створення перешкод діям державного виконавця при примусовому виконанні виконавчих документів з примусового виконання рішення суду від 07.05.2021, тому визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком буде належним способом захисту прав позивача.

Вказує, що у матері малолітнього ОСОБА_2 ОСОБА_5 наявне право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 , право користування яким має малолітня дитина, а отже у разі визнання його таким, що втратив право на користування домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , його житлові права не будуть порушені, оскільки він забезпечений іншим житлом.

Від ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що його сім`я проживає у будинку, що був придбаний ним не за кредитні кошти, а тому вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Кей-Колект».

Представник ТОВ «Кей-Колект» у заяві до суду просив розглянути справу без його участі, підтримав апеляційну скаргу .

Інші учасники справи до суду не прибули , про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи за таких обставин.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 11.10.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 (т. 1, а.с. 25-28).

На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 11.10.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки № 66758, за умовами якого ОСОБА_1 , як власник 90/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , передав в іпотеку вказане майно (т. 1, а.с. 29-31).

Крім того, 11.10.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 66758, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 32-34).

11.06.2012 року ПАТ «УкрСиббанк», згідно з договором факторингу та договору про відступлення прав за договорами іпотеки, передало свої права за зобов`язаннями за кредитним та іпотечними договорами ТОВ «Кей-Колект» (т. 1, а.с. 36-45).

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 09.09.2013 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 2-743/12, виданого Зарічним районним судом м. Суми про стягнення на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором на ТОВ «Кей-Колект» (т. 1, а.с. 35).

Постановою старшого державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області від 13.09.2017 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 2-743/12, виданого Зарічним районним судом м. Суми про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 64 892,40 доларів США, 55 722 грн 53 коп. пені за несвоєчасне погашення кредиту, 87 161 грн 80 коп. пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах за користування кредитом з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект» (т. 1, а.с. 46).

Постановою старшого державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області від 06.10.2020 року передано стягувачу ТОВ «Кей-Колект» в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 2-743/12, виданого Зарічним районним судом м. Суми 90/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 798819 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 50).

На підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 02.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ситник С.М., за реєстраційним № 333 право власності на 90/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» (т. 1, а.с. 52, 54-55).

Відповідно до висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 26.09.2022 року №1245/27.1-26 Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, інформація про інше нерухоме майно на праві власності у батьків малолітнього ОСОБА_2 відсутня, тому визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням суперечитиме вимогам статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей». Вважало, що позов ТОВ «Кей-Колект» в частині втрати права користування житловим приміщенням (будинком) за адресою: АДРЕСА_1 , малолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не підлягає задоволенню (т. 2, а.с. 94).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що право власності на 90/100 часток спірного будинку зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» на підставі акта державного виконавця від 23.09.2020 року про реалізацію предмета іпотеки, постанови державного виконавця від 06 жовтня 2020 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 02.03.2021 року (т. 1, а.с. 48-49, 50, 52).

Отже, спірний житловий будинок до набуття позивачем права власності на нього, був предметом іпотеки.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Крім того, Законом України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», запроваджено мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, тобто і на виселення із такого майна.

Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Таким чином, колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК України, мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла.

Вказаних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Отже, як вбачається з договору купівлі-продажу 90/100 частин домоволодіння з відстроченням частини платежу від 14.09.2007 року, відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 набув права власності на 90/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , він укладений раніше, ніж договір про надання споживчого кредиту № 0 від 11.10.2007 року.

При цьому, ні умовами договору купівлі-продажу 90/100 частин домоволодіння, ні умовами договору про надання споживчого кредиту, ані договором іпотеки не передбачено, що кредит був наданий відповідачу на придбання спірного житла.

Окрім того, пунктом 1.4 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11.10.2007 року визначено цільове призначення (мета) кредиту кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: кредит на поточні потреби.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки спірне житло було придбано за особисті кошти позичальника ОСОБА_7 , а не за кредитні, відповідно, відсутні підстави для визнання ОСОБА_7 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування спірним будинком до моменту їх виселення та надання іншого постійного житла.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація відповідачів у домоволодінні по АДРЕСА_1 відбулася після передачі на реалізацію арештованого майна, що створює перешкоди для примусового виконання рішення суду, оскільки право власності на 90/100 часток спірного будинку зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» на підставі акта державного виконавця від 23.09.2020 року про реалізацію предмета іпотеки, постанови державного виконавця від 06 жовтня 2020 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, а відповідачі зареєстровані у вказаному домоволодінні 29.04.2020. Окрім того, у ОСОБА_1 право користування житловим приміщення виникло з моменту набуття ним права власності на спірне домоволодіння, а не з моменту реєстрації місця проживання.

Необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі, що житлові права малолітнього ОСОБА_7 не будуть порушені, так він забезпечений іншим житлом, у його матері ОСОБА_5 наявне право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки відповідач є батьком малолітньої дитини, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за місцем проживання одного з батьків.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази наявності іншого житла, зареєстрованого за відповідачами на праві власності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, вірно визначив характер спірних правовідносин, надавши правильно правову оцінку фактичним обставинам справи.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухвалених судових рішень.

Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 28 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2022 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко