Справа № 277/32/21
Номер рядка звіту 63
РІШЕННЯ

іменем України

"20" вересня 2022 р. смт Ємільчине

Ємільчинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.В.

за участю секретаря с/з Лук`янчук Т.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача-адвоката Піки М.М.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача-адвоката Зарицького А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Ємільчине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з приватного будинку

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким виселити ОСОБА_2 з належного йому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він був одружений з ОСОБА_2 та 19.02.2010 року вони розлучились.

Після розлучення він побудував свій будинок та є його власником, разом з ним в даному будинку проживає його син ОСОБА_3 , який є інвалідом 1 групи з дитинства та згідно МСЕК потребує постійного стороннього нагляду та догляду і тому його призначено опікуном сина ОСОБА_4 . Бувшу дружину не можливо було призначити опікуном, так як вона зловживала спиртними напоями, вела аморальний стан життя.

Після розлучення і на теперішній час бувша дружина зловживає спиртними напоями. Створює нестерпні умови для проживання в його будинку. Веде себе агресивно, неадекватно. Вони не можуть спокійно проживати з сином інвалідом у власному будинку.

Спілкуватись з нею неможливо. Постійні погрози, висловлювання в його адресу та адресу сина-інваліда, образи, нецензурна лайка, хватання ножів, привело до того, що він у власному будинку не може спокійно проживати. Всі ці негативні явища з боку відповідача проходять на очах у сина-інваліда у якого і так хворобливий стан.

Він намагався вжити заходів досудового врегулювання спору, а саме пропонував різні варіанти вирішення спору, купити відповідачу іншій будинок, квартиру, дати кошти відповідачу, однак з відповідачем нічого вирішити неможливо.

Прохання до Відповідача вести себе належним чином, не діють. Постійні сварки з боку відповідача призвели до того, що неодноразово доводилось та доводиться викликати працівників поліції, щоб заспокоїти відповідача. Він також неодноразово звертався з заявами до поліції. ОСОБА_2 на це не реагує, постійно погрожує розправою, а також спалити будинок. Намагалась вчинити суїцид.

Крім того відповідач вчиняє домашнє насильство над сином-інвалідом. Ніякої уваги сину не приділяє, участі у вихованні не приймає, їсти не готує.

За домашнє насильство працівниками поліції складались протоколи. Такі порушення правил співжиття відповідачем роблять неможливим проживання з нею в одному будинку.

На його прохання виселитись з будинку в добровільному порядку, відповідач відмовилась.

Враховуючи викладене позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, зіславшись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник позивача - адвокат Піка М.М. в судовому засіданні позов підтримав.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, вказала, що вона не вчиняє суперечок з позивачем, він сам провокує її на суперечки, а тоді викликає працівників поліції. Будинок вони будували разом коли перебували у шлюбі.

Представник відповідача - адвокат Зарицький А.І. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідач порушує правила співжиття, що робить неможливим спільне проживання. Відповідач не перебуває на обліку ні у психіатричному кабінеті, ні у наркологічному кабінеті. Крім того будинок було побудовано коли позивач та відповідач перебували у шлюбі.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що вона є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 її батьки перебуваючи у шлюбі почали будувати в кінці вісімдесятих років та спільно проживали у даному будинку. Після розлучення з ОСОБА_2 її батько - ОСОБА_1 оформив на себе право власності на вказаний будинок.

Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне.

Як вбачається з ксерокопії паспорта відповідача, 02.05.1987 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 (а.с. 29 зворотній бік).

Згідно ксерокопії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , яке видане 11.11.2015 року державним реєстратором Ємільчинського районного управління юстиції Житомирської області Помінчук І.О., житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 ( а.с. 31).

Відповідно до ксерокопії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , яке видане 19.02.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ємільчинського районного управління юстиції Житомирської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 19.02.2010 року. (а.с. 33).

Згідно ксерокопії рішення Ємільчинської селищної ради народних депутатів № 45 від 20.04.1988 року «Про дозвіл на будівництво жилого будинку ОСОБА_1 », селищна рада вирішила дозволити ОСОБА_1 будівництво жилого будинку по АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням ОСОБА_1 також зобов`язано протягом двох місяців з дня винесення рішення оформити документацію на будівництво будинку, а також зобов`язано розпочати будівництво в 1988 році і закінчити його на протязі 3 років. (а.с. 190).

Ксерокопією замовлення-договору на виконання робіт населенню від 26.12.1988 року стверджується, що підрядник прийняв замовлення від ОСОБА_1 на виконання ремонтних робіт, а саме кладку стін із газосилікатних блоків. (а.с. 51).

З ксерокопій квитанцій, які виписані на ім`я ОСОБА_1 за надання автопослуг, послуг з розпиловки лісу, за надання послуг з будівництва будинку, за купівлю цементу, залізобетонних опор, каменю, руберойду, шиферу, цегли та інших будівельних матеріалів вбачається, що майже всі вони датовані 1987-1989 роками. (а.с. 52-76).

Також в матеріалах справи наявні квитанції про оплату ОСОБА_1 комунальних послуг (газопостачання, водопостачання, електроенергію) за різні роки. (а.с. 77-88, 108-129).

Довідками лікаря психіатра-нарколога КНП «Ємільчинська лікарня» Ладик Л.О. від 22.08.2022 року стверджується, що ОСОБА_2 на диспансерному обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах при Ємільчинській поліклініці не знаходиться, на протязі останніх п`яти років за медичною допомогою до лікаря психіатра чи лікаря нарколога не зверталась. (а.с. 197-198).

Будь-яких даних про притягнення відповідача ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства суду не надано.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у ст.16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку, тобто відповідачем ОСОБА_2 з приводу користування житлом після припинення шлюбу.

Нормами ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у ч.2 ст.64 ЖК УРСР.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У ст.7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У ст.157 ЖК УРСР зазначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК УРСР.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

За умовами норми ст.116 ЖК України, підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Під систематичністю необхідно розуміти вчинення двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження.

Відповідно до ч.1ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

До матеріалів справи позивачем ОСОБА_1 не було долучено жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 вчиняла правопорушення чи інші протиправні дії (систематично порушував правила співжиття), які унеможливлюють проживання позивача разом з нею у будинку, а також не надано доказів того, що до відповідача застосовувались заходи впливу, що не дали позитивного результату.

Факти звернення до правоохоронних органів зі скаргами на поведінку відповідача щодо вчинення останньою правопорушень, без застосування до винної особи заходів попередження чи впливу цими органами про недопущення порушення правил співжиття, не є підставою для виселення.

При ухваленні рішення суд також враховує, що відповідач ОСОБА_2 є колишнім членом сім`ї власника будинку, проживає у ньому на законних підставах протягом тривалого часу, іншого постійного житла для себе не має.

При цьому суд також вказує, що сама по собі наявність неприязних відносин між сторонами по справі, не може бути безумовною підставою для виселення відповідача.

Разом з тим статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Після розірвання шлюбу розподіл спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було проведено.

Судом встановлено, що будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаного будинку.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

На підставі вищевикладеного встановлено, що спірний будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для виселення особи з будинку, суд виходить з того, що відповідач не втратила право власності на вказаний будинок, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

За таких обставин суд, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про виселення особи з житлового будинку , оскільки доводи позивача, про те, що тільки він є власником спірного будинку, не ґрунтуються на законі, у зв`язку з тим, що в судовому засіданні встановлено, що відповідно до статті 60 СК України, вказаний будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі та позивачем, до матеріалів справи не долучено жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 вчиняла правопорушення чи інші протиправні дії (систематично порушував правила співжиття), які унеможливлюють проживання позивача разом з нею у будинку, а також не надано доказів того, що до відповідача застосовувались заходи впливу, що не дали позитивного результату.

На підставі викладеного, ст. 60 СК України, ст.ст.7, 116, 156, 157 ЖК України, ст. ст. 319, 321, 383, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263-265,268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з приватного будинку - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Житомирського апеляційного суду через Ємільчинський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 26 вересня 2022 року.

Суддя: В. В. Заполовський