Справа № 473/2082/22
РІШЕННЯ

іменем України

"13" вересня 2022 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання Ніколаєнко Г.О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

в серпні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначав, що він є власником обумовленого будинку. В зазначеному будинку зареєстровані відповідачі по справі (донька позивача та її чоловік), проте за місцем реєстрації не проживають з 2014 року. Останні не бажають добровільно знятися з реєстраційного обліку. Разом з тим, реєстрація відповідачів у даному будинку створює незручності власнику житла щодо користування та розпорядження своєю власністю.

Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_1 просив позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Врадій Л.М. не з`явилися. Представник позивача надала суду заяву, згідно якої просила проводити розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися. Надіслали на електронну адресу суду заяви, згідно яких просили проводити розгляд справи без їх участі, позовні вимоги ОСОБА_1 визнали в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст.206 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачами, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

При цьому, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.6-8).

В даному будинку з 12.09.2014 року зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , як члени сім`ї власника житла, однак не проживають з 2014 року (а.с.11-18).

Останні не знялися з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Внаслідок цього власнику житла створюються перешкоди у користуванні власністю.

Докази наявності поважних причин не проживання відповідачів за місцем реєстрації в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України).

Згідно з ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статті 150, 156 ЖК УРСР передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу(дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Стаття 405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема:

- члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником;

- член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та доказів, наданих сторонами.

Зокрема, суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності в жилому приміщенні.

При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону.

Як раніше було зазначено, відповідачі за місцем реєстрації не проживають понад встановлений законом річний строк. Матеріали справи не містять доказів наявності поважних причин їх непроживання в будинку, зокрема створення їм будь-яких перешкод у проживанні чи іншому користуванні житлом тощо, а також наявності між сторонами угоди щодо іншого порядку та строків користування житлом.

Водночас, наявність реєстрації відповідачів без їх фактичного проживання створює власнику перешкоди в здійсненні права власності.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-83, 206, 259, 263 - 265, 272, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Л.В. Лузан