ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/207/22Головуючий у 1-й інстанції Братків І.І.
Провадження № 22-ц/817/963/22 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

позивача, його представника та представника

Тернопільської обласної прокуратури

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 31 серпня 2022 року (постановлене суддею Братківим І.І., дата складення повного тексту 12 вересня 2022 року) у справі №593/207/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа Тернопільська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,-

ВСТАНОВИВ:

14 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Державної казначейської служби України, третя особа Тернопільська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в якому просив стягнуто з відповідача на його користь 1 137 290, 32 грн. завданої йому моральної шкоди.

Позов мотивувався тим, що ОСОБА_1 протягом 4 років 10 місяців та 10 днів (з 05 грудня 2009 року, з моменту порушення кримінальної справи відносно позивача за ч.2 ст. 368 КК України до 15 жовтня 2014 року, коли набув законної сили виправдувальний вирок у кримінальній справі №600/1392/13-к) перебував під слідством та судом. Під час досудового та судового слідства проводились неодноразові і численні слідчі дії, обиралися запобіжні заходи, відбувались судові засідання, проголошувався обвинувальний вирок, з позбавленням його волі на 5 років, який був оскаржений та скасований з направленням справи на новий розгляд і в кінцевому результаті ОСОБА_1 було виправдано. Крім цього, 08 грудня 2009 року позивача було звільнено в запас Збройних сил через дискредитацію. Посилався, на його незаконне затримання 04 грудня 2009 року з боку працівників СБУ та прокуратури, під час якого його було побито та через яке у нього погіршилось здоров`я. Звертав увагу на те, що із 04 грудня 2009 року до 05 квітня 2010 року фактично був позбавленим волі, оскільки спочатку був незаконно затриманим, а згодом 4 місяці тримався під вартою до 05 квітня 2010 року включно. Стверджував, що внаслідок незаконного перебування під вартою був позбавлений права та можливості підтримувати зв`язки із своїми друзями, колегами та знайомими, не міг належним чином спілкуватись із сім`єю та рідними, а згодом після зміни йому запобіжного заходу було обмежено його право пересуватися, оскільки він перебував на підписці про невиїзд. Вказував, на те, що через судовий розгляд, тривалість якого в розумінні Конвенції була надмірною, він та його родина зазнали душевних переживань після проголошення обвинувального вироку, оскільки одразу негативна інформація щодо цього була висвітлена у ЗМІ, через, що у нього також погіршилось здоров`я, що підтверджується відповідною медичною документацією. Також через незаконне звільнення із служби позивач був змушеним неодноразово захищати та відновлювати свої права, у зв`язку із чим зазнав моральних страждань та переживань, оскільки кримінальне провадження, притягнення його до кримінальної відповідальності, звільнення з роботи, непоновлення на посаді, втрата роботи, участь у судових засіданнях з метою доведення невинуватості та поновлення його прав знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку і повинні враховуватись при при визначенні розміру моральної шкоди.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 31 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

Вважає помилковим висновок суду про неправильність зазначення у даній справі відповідачем - Державну казначейську службу України, оскільки в розумінні статті 12 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду орган який проводив слідство чи розглядав справу може притягуватись до участі у справі, тобто залучення як відповідача Тернопільської обласної прокуратури не є обов`язковим. Звертає увагу на те, що відшкодування шкоди за вказаним законом проводиться за рахунок коштів державного бюджету і незалежно від вини органу, який здійснював слідство, оскільки позивачу не потрібно доводити вину органу, що завдав шкоди та рішення у такій категорії справ жодним чином не впливає на права чи обов`язки такого органу. Крім цього, Тернопільська обласна прокуратура була залученою до розгляду даної справи у якості третьої особи, відповідно даний орган брав участь у даній справі, що в свою чергу свідчить про те, що позиція суду у даному випадку містить ознаки формалізму. Таким чином, вважає Державну казначейську службу України належним відповідачем у даній справі, оскільки у даній категорії справ судом встановлюється саме розмір шкоди, яка була завдана позивачу, а відшкодування шкоди здійснюється через Державну казначейську службу шляхом безспірного списання коштів з державного бюджету для відшкодування шкоди

Звертає увагу на такі постанови ВС де розглядались аналогічні спори та відповідачем була лише Державна казначейська служба України: Постанова ВС від 13.11.2019 у справі №211/530/16-ц; Постанова ВС від 29.08.2019 у справі №489/4481/18; Постанова ВС від 23.12.2019 у справі №490/2603/18; Постанова ВС від 06.04.2020 у справі №661/246/17; Постанова ВС від 18.11.2020 у справі №554/5980/18; Постанова ВС від 18.02.2021 у справі №758/8728/16-ц; Постанова ВС від 11.03.2021 у справі №755/5870/19; Постанова ВС від 02.06.2021 у справі №215/3408/18; Постанова ВС від 24.11.2021 у справі №214/2502/16-ц; Постанова ВС від 09.02.2022 у справі №522/6228/19; Постанова ВС від 30.03.2022 у справі №216/5616/17; Постанова ВС від 13.05.2022 у справі №210/1137/19.

Від Тернопільської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить відхилити апеляційну скаргу позивача, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вважає, що в даній категорії справ відповідачем може виступати лише держава, в особі органу який здійснював слідство, оскільки Державна казначейська служба України фактично здійснює виконання судових рішень та безспірне списання коштів бюджетів, однак не виконує відповідних функцій, які б передбачали можливість бути відповідачем у даному випадку.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу з мотивів зазначених у ній та просили її задовольнити.

В судовому засіданні представник прокуратури просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін з мотивів зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив із того, що позов пред`явлений до неналежного відповідача.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК Українита Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Таким чином, цивільним законодавство України встановлено вичерпний перелік актів правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов`язання.

Зі змісту статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вбачається, що обов`язок відшкодування в повному обсязі шкоди, завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт покладений на державу.

Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування такої шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, що не суперечить приписам ст. 1167 та ст. 1172 ЦК України.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Так, судом першої інстанції вірно декламовано, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зробила висновок, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Однак колегія суддів приходить до переконання про нерелевантність застосування даної правової позиції ВП ВС стосовно справи, яка є предметом даного апеляційного розгляду, оскільки в такій категорії справ, в контексті положень ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснював слідство, тобто факт завдання такої шкоди вже є доведеним, а судом лише визначається розмір завданої шкоди, що підлягає відшкодуванню.

Крім цього, колегія суддів вважає слушним посилання апелянта на постанову ВС від 13.11.2019 у справі №211/530/16-ц; постанову ВС від 29.08.2019 у справі №489/4481/18; постанову ВС від 23.12.2019 у справі №490/2603/18; постанову ВС від 06.04.2020 у справі №661/246/17; постанову ВС від 18.11.2020 у справі №554/5980/18; постанову ВС від 18.02.2021 у справі №758/8728/16-ц; постанову ВС від 11.03.2021 у справі №755/5870/19; постанову ВС від 02.06.2021 у справі №215/3408/18; постанову ВС від 24.11.2021 у справі №214/2502/16-ц; постанову ВС від 09.02.2022 у справі №522/6228/19; постанову ВС від 30.03.2022 у справі №216/5616/17; постанову ВС від 13.05.2022 у справі №210/1137/19, оскільки, як вбачається, у справах, що розглядались Верховним Судом, які стосувались відшкодування шкоди завданої органами слідства, відповідачем є Державна казначейська служба України, а орган, яким здійснювалось досудове слідство та відповідно завдавалась шкода зазначений третьою особою, так само як і в справі, що є предметом даного апеляційного розгляду.

Відтак колегія суддів, з огляду на вищезазначене, приходить до переконання, що зазначення у даному випадку Тернопільської обласної прокуратури третьою особою, а не відповідачем не дає підстав для відмови у задоволенні позову заявленого до держави. Прокуратура залучена у справі в якості третьої особи, а тому є учасником справи.

За вказаних обставин рішення суду слід скасувати і ухвалити нове рішення.

Судом встановлено наступні обставини.

05 грудня 2009 року прокуратурою Тернопільської області порушено кримінальну справу №1681251 стосовно начальника відділення ДАІ з обслуговування адміністративної території Бережанського району та автомобільно технічної інспекції УДАІ Управління МВС України в Тернопільській області ОСОБА_2 за фактом одержання хабара службовою особою, поєднане з вимаганням, за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 368КК України.

Відповідно до протоколу затримання підозрюваного від 05 грудня 2009 року в приміщенні службового кабінету прокуратури Тернопільської області старший слідчий прокуратури Тернопільської області Марцун М. з участю старшого оперуповноваженого в ОВС ВБКОЗ Управління служби безпеки України в Тернопільській області Морозюка П. затримано підозрюваного ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, тобто одержання хабара шляхом вимагання.

07 грудня 2009 року постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за поданням старшого слідчого прокуратури Тернопільської області ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 11 грудня 2009 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 адвоката Семененко Л. М. на постанову Тернопільського міськрайонного суду від 07 грудня 2009 року про обрання ОСОБА_1 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишено без задоволення.

14 грудня 2009 року постановою ОСОБА_1 притягнуто як обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України та допитано у якості обвинуваченого.

02 лютого 2010 року старший слідчий прокуратури Тернопільської області звернувся до Тернопільського міськрайонного суду із поданням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 , яке постановою Тернопільського міськрайонного суду задоволено та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 до 05 квітня 2010 року.

30 березня 2010 року старший слідчий прокуратури Тернопільської області звернувся до апеляційного суду Тернопільської області про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 .

Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 02.04.2010 у задоволенні подання старшого слідчого прокуратури Тернопільської області про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 відмовлено.

05 квітня 2010 старшим слідчим прокуратури Тернопільської області застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у виді підписки про невиїзд з місця постійного проживання.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 лютого 2012 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 368 КК України (в редакції від 05 квітня 2001 року) та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади в правоохоронних органах на строк 3 (три) роки з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2012 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 лютого 2012 про засудження ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 368 КК України (в редакції від 05 квітня 2001 року) скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Козівського районного суду Тернопільської області від 27 червня 2014 року по кримінальній справі №600/1392/13-к за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України визнано не винним у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину та виправдано, а кримінальну справу закрито.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2014 року вирок Козівського районного суду Тернопільської області від 27 червня 2014 року, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 368 КК України та виправдано залишено без змін.

08 грудня 2009 року УМВСУ в Тернопільській області видало Наказ №264о/с «Про звільнення з органів внутрішніх справи у запас Збройних сил за п. 66 (через дискредитацію)» підполковника міліції ОСОБА_1 , начальника відділення ДАІ з обслуговування адміністративної території Бережанського району та автомобільно-технічної інспекції МГБ, з 08 грудня 2009 року. Підставою послужив висновок про звільнення Наказ УМВС України в Тернопільській області від 05 грудня 2009 року №563, згода ДДАІ МВС України від 08 грудня 2009 року №4/10-11256.

Відповідно до ст.1, п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави визначено у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України.

Вимоги ст.23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування суд керується принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Отже відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Колегії суддів приходить до переконання про наявність підстав для задоволення позову в частині відшкодування шкоди, оскільки права позивача протягом 58 місяців та 10 днів (з 04 грудня 2009 року до 15 жовтня 2014 року) були обмежені, порушені були його нормальні життєві зв`язки внаслідок протиправного притягнення до кримінальної відповідальності та ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом, а тому відповідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статті 1176 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 523/13432/16-ц, яка була підставою для відкриття касаційного провадження, зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір мінімальної заробітної плати на час ухвалення судового рішення, тобто на 2022 рік, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» становить 6 500 грн., тому враховуючи те, що позивач перебував під слідством 58 місяців і 10 днів мінімальний розмір моральної шкоди становить 379 096,80 грн. = ( 6500 грн*58 міс.) +(6500 грн.: 31 дн.*10).

З урахуванням обставин справи, тривалості страждань позивача та негативних наслідків, які для нього настали у зв`язку з порушенням його прав, перебування позивача 4 місяці під вартою, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія визначає розмір заподіяної позивачу моральної шкоди у сумі 420 000 грн.

Колегія суддів визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 420 000 грн. враховує значний строк перебування позивача під слідством та судом, який становить 58 місяців і 10 днів, ступінь, глибину та характер душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у її житті, принципи поміркованості, розумності і справедливості.

Колегія суддів враховує, що вказаний розмір не є більшим, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не призведе до його збагачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 420 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 389, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 31 серпня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа Тернопільська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди задовольнити частково стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) 420 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2022 року.

Головуюча:

Судді: