Провадження № 22-ц/824/2429/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 грудня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 09 березня 2021 року та на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 11 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до головного лікаря Київської міської станції швидкої медичної допомоги Вершигори Анатолія Васильовича, Комунального некомерційного підприємства «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві про відшкодування шкоди, завданої здоров`ю,

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який надалі доповнила і мотивувала тим, що 16травня 2013 року вона на 08-00 годину прибула до приміщення Шевченківського районного суду м.Києва за адресою: м.Київ, вул.Білоруська 13 та добре себе почувала. Однак, у зв`язку з тим, що суддя Шевченківського районного суду м.Києва ОСОБА_2 вчинила злочин у неї стався гіпертонічний криз і їїсестра ОСОБА_3 викликала для неї бригаду швидкої медичної допомоги. До суду прибула медична бригада № 617, яка близько 10 години була переадресована до Шевченківського районного управлінняГУ МВС України в м.Києві на вул.Герцена 9 у м.Києві, куди її було примусово доставлено до чергової частиниспівробітниками поліції. Лікар і медична сестра бригади ввели їй внутрішньо препарат «Ебрантіл», після введення якого у відповідності до Інструкції по його застосуванню вона потребувала медичного догляду. Однак, бригада швидкої допомоги № 617, вдруге помірявши їй артеріальний тиск зірвала манжетку, щоб вона не бачила, що тиск є підвищеним. Фельдшером спецприймальника було встановлено у неї підвищений артеріальний тиск, проте лікування не було, нагляду за її станом здоров`я з боку професійного лікаря не було, як не було спокою в неї та дієти.

Вказує, що з вини Київської міської станції швидкої медичної допомоги, правонаступником якої є КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва», її керівника ОСОБА_4 вона не була доставлена до лікарні, мал

- 2 -

ускладнення у вигляді відчуття здавлення грудної клітки, біль за грудиною, неймовірну сухість у роті, набряк за рахунок збільшення в організмі води, головний біль, порушення сну, відчуття неспокою, нетримання сечі та опущення сечового міхура, алергічну реакцію включаючи свербіж, почервоніння шкіри, загрозу повторення набряку Квінке. Внаслідок протиправної поведінки, яка полягає у неякісному виконані станцією швидкої медичної допомоги, яку очолював ОСОБА_4 завдань і функцій щодо неї вона була позбавлена належного відповідно до стану її здоров`я лікування в період із 11-00 години години 16 травня до 11-00 години 21 травня 2013 року і нагляду за її здоров`ям професійного лікаря, що потягло завдання шкоди її здоров`ю. Управління охорони здоров`я (Департамент) не забезпечило їй здійснення особистого немайнового права як от право на охорону здоров`я та повну інформацію про її стан, право на допуск до неї інших медичних працівників, а не тільки фельдшера спецприймальника, а призначивши ОСОБА_4 керівником станції швидкої допомоги, який не виконав щодо неї завдання і функції, завдало моральної шкоди. Завдану моральну шкоду оцінила в розмірі 1000 доларів США, які вона витратила на подорож для відновлення її стану здоров`я. У зв`язку з наведеним просила стягнути з відповідачів ОСОБА_4 та Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київміськради на її користь для компенсації завданої здоров`ю шкоди 25000 грн.

У червні 2017 року позивачка подала позовну заяву із змінами, в якій просила стягнути із КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» на її користь одноразово 26034 грн. для компенсації шкоди, завданої здоров`ю та за рахунок Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) через Головне управління державної казначейської служби України у м.Києві стягнути з місцевого бюджету кошти у відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я шляхом безспірного списання 26034 грн. на її користь, вирішити питання розподілу судових витрат.

У червні 2019 року позивачка подала позовну заяву із змінами, в якій просила стягнути із КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» на її користь одноразово шляхом безспірного списання 27000 грн. для компенсації майнової шкоди, завданої здоров`ю та стягнути 150000 грн. для компенсації моральної шкоди, завданої працівниками станції, що полягає у фізичному болю та її стражданнях, які вона завдала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, та за рахунок Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) через державну казначейську службу України стягнути шляхом безспірного списання 50000 грн. на її користь на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, вирішити питання розподілу судових витрат та винести окрему ухвалу.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 09 березня 2021 рокуу задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на його незаконність і необгрунтованість, порушення її цивільних прав, свобод та інтересів.

Скарга мотивована наступним:

- дана справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, однак суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, що відповідно до п.7 ч.З ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення;

- в ухваленні оспорюваного рішення брала участь суддя Притула Н.Г., якій позивачкою неодноразово заявлялися відводи, але останні були протиправно відхилені;

- при розгляді справи суддею допущені числені порушення процесуальних норм, зокрема не визначено в якому порядку буде розглядатись справа - спрощеному чи загальному та чи є необхідність у підготовчому судовому засіданні, при вирішенні заяви про відвід

- 3 -

головуючому та секретарю в судовому засіданні 05 червня 2019 року суд першої інстанції залишив її без розгляду, безпідставно вказавши про пропуск строку для звернення з заявою про відвід, оскільки підготовчого засідання у справі не проводилось, це ж стосується і відмови у прийнятті заяви зі змінами у зв`язку з розглядом справи по суті та залишення без розгляду інших заяв про відвід;

- при розгляді даної справи апеляційний суд має перевірити обгрунтованість усіх її заяв про відвід судді Притулі Н.Г., оскільки участь в розгляді упередженого судді і спрощений порядок розгляду справи, унеможливили справедливий розгляд справи та встановлення обставин, які входять до предмета доказування і мають значення для правильного її вирішення;

- при ухваленні рішення суд не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, неповно та неправильно з`ясував обставини, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови суду у прийнятті тих доказів до уваги, які вона просила долучити до справи та подала 17 лютого 2017 року;

- судом в подальшому при ухваленні рішення неправильно досліджено та надано неправильну оцінку доказам, а також внаслідок неподання відповідачем доказів без поважних причин, внаслідок відмови ухвалою від 18 березня 2019 року витребувати даних про ім`я лікаря медичної бригади № 617 і неврахування її заяви від 06 вересня 2013 року, поданої головному лікарю Вершигорі А.В.;

-встановлені судом обставини не відповідають дійсності, оскільки їх встановлено неповно, не всебічно та необ`єктивно, до неправильності встановлення обставин у справі призвело порушення судом норм права і упередженість, небезсторонність та необ`єктивність судді, також суд неправильне застосування норм матеріального права та недотримання норм процесуального права;

- за загальним правилом суд має проаналізувати та оцінити доречні та важливі аргументи сторін у судовому рішенні, інакше таке рішення виглядає свавільним, а право сторони на вмотивоване судове рішення, а отже, обов`язок суду мотивувати судове рішення навів у своїй практиці ЄСПЛ;

- зазначені в позові обставин і доводи, що в тому числі наведені в цій апеляційній скарзі, місцевий суд не вчинив жодної спроби проаналізувати під цим кутом зору ст.2 та п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, попри її пряме посилання. Суд цілком ігноруючи дані щодо її артеріального тиску 16-20 травня 2013 року більша частина яких зафіксована не лікарем медичної бригади № 617 16 травня 2013 року до 13 години, а після 13 години 16 травня 2013 року і до 20 травня 2013 року у приміщенні спецприймальника ГУ МВС України у м.Києві, а отже складений у спецприймальнику протокол огляду від 16 травня 2013 року о 14-40 годині та подальші записи фельдшера упродовж 5 діб, які є доречними та важливими, не були взяті районним судом до уваги;

- оскаржуване рішення суду від 09 березня 2021 року є свавільним, таким, що підриває довіру до правосуддя. Більш того, рішення суду є шаблонним і винесеним суто в інтересах відповідачів;

- суд у мотивувальній частині рішення не засудив прояв свавілля з боку головного лікаря станції швидкої медичної допомоги, таке рішення суду відповідно підриває авторитет суду, як правозахисної установи, нівелює цінності, які суд покликаний захищати, нівелює виховне значення судових рішень;

- принцип верховенства права зобов`язує суд, зокрема, надавати закону тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення закону в жодному разі не може спричиняти несправедливих обмежень таких прав. Верховенство права як принцип судочинства визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту. Справедливим та ефективним повинен бути як судовий процес, так і результат судочинства;

- 4 -

- на стадії ж дослідження доказів суд діяв не з метою встановити обставини у справі, а навпаки, так як книги спецприймальника суд дослідив набагато раніше дати ухвалення рішення, то про них в оскаржуваному рішенні навіть не згадав, а її заяву від 06 вересня 2013 року, подану на ім`я головного лікаря Вершигори А.В., суд намагався не помітити, проте після того, як вона звернула увагу на цю заяву у справі, суд дослідив і разом з цим в рішенні зміст заяви, як і факт її подачі відповідачу, не оцінив;

- відповідно до ч.1 ст.27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування (ч.1 ст.49), а відтак обмеження її конституційного права на медичну допомогу, було можливим 16 травня 2013 року лише у випадках, визначених Конституцією України;

- у рішенні Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року зазначено: «слід наголосити, що навіть виправданість і серйозність мети, яка полягає в захисті життя і здоров`я людей, для досягнення якої здійснюються обмеження в реалізації конституційних прав людини, не означає, що такі обмеження можуть бути здійснені свавільно та бути несумісними з фундаментальними конституційними цінностями верховенства права, демократії, захисту прав людини». Суд неодноразово акцентував на тому, що «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права»;

- вважає, що лікар медичної бригади приєднався 16 травня 2013 року до терористичної «машини» - Шевченківського районного суду м.Києва і Шевченківського районного управлінні ГУ МВС України у м.Києві, а карикатурність ситуації полягає в тому, що це навіть не закон обмежував її свободу на 5 діб, а звичайна постанова судді. То в цьому лікар швидкої медичної допомоги пішов далеко вперед порівняно з досвідом фашистської диктатури Франко;

- дії лікаря медичної бригади № 617 і співробітників міліції 16 травня 2013 року щодо неї звелись до лукавих маніпуляцій із свідомістю через залякування та не менш цинічне зізнання в тому, що вона не ОСОБА_5 , ігнорування з боку лікаря станції швидкої її запиту на обгрунтування конкретних обмежень її прав на медичну допомогу. Як наслідок її організм був зневоднений, що спочатку виявилось (зовнішньо) атрофією (незначною) м`язів лівої ноги в області стегна, яка щоденно збільшувалась і в решті решт повністю зникли деякі групи м`язів, що виявилось згодом, зокрема, в травні 2018 року при здійсненні МРТ, та є наслідком протрузіії, що сталася при зневодненні її організму 16-20 травня 2013 року або при дегідратації міжхребцевих дисків;

- в остаточну оцінку доказів при вирішенні справи суд не включив попередню оцінку доказів - книг спецприймальника і протоколу огляду, її показання, як свідка, і її пояснення, не допитав суд і свідка ОСОБА_3 , не застосував привід свідка;

- рішення суду не є вмотивованим, оскільки судом не пояснено чому суд вважає ту чи інгшу обставину доведеною чи недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи ту норму права (закону). Кожен її доречний і важливий аргумент не був проаналізований і не одержав відповідь суду;

- вона надала суду чеки, як доказ оплати її лікування, результатами МРТ дослідження, встановлено, що зниження міжхребцевих дисків відбулося за рахунок зневоднення, а це сталося під час гіпертонічного кризу, який вона мала з моменту затримання 16 травня 2013 року і до її звільнення 21 травня 2013 року, який лікар мав можливість припинити або мінімізувати його наслідки. Зважаючи на те, що дії лікаря є неправомірними та

- 5 -

причинно-наслідковий зв`язок між ними та втратою здоров`я, суд мав прийти до висновку щодо наявності моральної шкоди, що її було спричинено позивачці з боку лікаря;

- завдана їй моральна шкода полягає у порушенні нормальних життєвих зв`язків і через неможливість продовження активного громадського життя, при настанні інших негативних наслідків, то ж враховуючи тривалість та тяжкість моральних страждань, тяжкість вимушених змін в житті через порушення її законних прав, погіршення стану здоров`я, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості та з врахуванням моральних страждань, суд мав визнати її вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню;

- ЄСПЛ нагадав, що ст.3 Конвенції покладає на державу обов`язки забезпечувати охорону здоров`я осіб під арештом. Суд визнає, що надання медичної допомоги в тюремних лікарнях не обов`язково має відповідати рівню найкращих медичних установ, що обслуговують населення. Тим не менш, держава також повинна, з урахуванням практичних вимог ..., окрім інших речей, належним чином надавати затриманим необхідну медичну допомогу (справа «Кудла проти Польщі» а «Хуртадо проти Швейцарії»);

- у рішенні ЄСПЛ по справі «Ошурко проти України» суд повторив, що погане поводження підпадатиме під дію ст.3 Конвенції лише у разі досягнення певного мінімального рівня жорстокості. Оцінка цього мінімуму є відносною і залежить від усіх обставин справи, таких як тривалість поводження, його фізичні та психічні наслідки, а в деяких випадках мають враховуватися також стать, вік і стан здоров`я потерпілого;

- екстрена медична допомога відповідно до ч.1 ст.35 Основ в редакції Закону N 5081-VI від 05 липня 2012 року це медична допомога, яка полягає у здійсненні медичними працівниками відповідно до закону невідкладних організаційних, діагностичних та лікувальних заходів, спрямованих на врятування та збереження життя людини у невідкладному стані та мінімізацію наслідків впливу такого стану на її здоров`я. Відповідно до ст.37 Основ медичні працівники зобов`язані невідкладно надавати необхідну медичну допомогу у разі виникнення невідкладного стану людини. Організація та забезпечення надання екстреної медичної допомоги громадянам та іншим особам здійснюються відповідно до Закону України «Про екстрену медичну допомогу». За несвоєчасне і неякісне забезпечення необхідною медичною допомогою, що призвело до тяжких наслідків, винні особи несуть відповідальність відповідно до закону;

- доводи відповідачів, що наявна у неї медична довідка є фальшивою спростовуються оригіналом медичної довідки, яка є в наявності, а також наявною у справі ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року по справі № 761/27741/13-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до дільничного інспектора міліції Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.Києві Євтушенко Я.А., Шевченківського районного управління ГУ МВС України в м.Києві про визнання дій неправомірними та такими що позбавили її права на лікування;

- при ухваленні оскаржуваного рішення від 09 березня 2021 року обставини, встановлені судовими рішеннями по справі № 761/27741/13-а, Шевченківський районний суд м.Києва не врахував, відмовивши у долученні до справи № 761/18251/16-ц копії її позову, поданого у Печерський районний суд м.Києва, та ухвали судді того суду про відкриття провадження у справі 757/24547/16-ц, в рамках якої предметом спору є інформація в листі начальника Шевченківського РУ 1УМВС України в м.Києві від 20 травня 2013 року, при ухваленні рішення 09 березня 2021 року суд, незважаючи на триваючий розгляд справи 757/24547/16-ц, врахував спірні дані того листа від 20 травня 2013 року;

- суд, взявши до уваги інформацію з листа начальника Шевченківського РУ ГУМВС України в м.Києві від травня 2013 року № 59/8853, не врахував обставини, встановлені ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року по справі № 761/27741/13-а, яка є чинною, і якою встановлено, то 16 травня 2014 року о 10 год. 10 хв.

- 6 -

відносно ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне затримання з метою виконання адміністративного стягнення, який містить обов`язкові реквізити (серії та номеру), передбачених чинним законодавством, його форма та зміст відповідають типовій формі протоколу про адміністративне затримання, встановленого додатком № 3 до Інструкції, а щодо ненадання належної медичної допомоги позивачу, то колегія суддів зазначила в тій ухвалі: «Для позивача викликалась швидка допомога, що не заперечувалось сторонами. Лікар швидкої допомоги надав медичну допомогу, що підтверджується копією та оригіналом довідки наданої позивачем... Щодо належності надання медичної допомоги позивачу, то колегія суддів не має змоги надати їй оцінку. Щодо належності надання медичної допомоги позивачу у спеціальному приймальнику для утримання осіб підданих адміністративному арешту ГУ МВДС України в м.Києві, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. Допомога надавалася позивачу, але також не можливо оцінити її належність...»;

- при розгляді справи № 761/18251/16-ц Шевченківський районний суд м.Києва витребовував із свого архіву та досліджував наявні в матеріалах справи № 761/27741/13-а завірені належним чином копії: 1) журналу первинного обстеження осіб, які поміщаються в спецприймальник ГУ МВС України в м.Києві із записами за 16 травня 2013 року, 2) журналу надання медичної допомоги особам, які під адміністративним арештом тримаються в спецприймальнику із записами від 16, 17, 18, 19 і 20 травня 2013 року, оскільки в цьому журналі зафіксовані відомості про її скарги на стан здоров`я, як в особи, яка була під арештом, не завірені копії яких вона надала суду із копією протоколу від 16 травня 2013 року про огляд її у спецприймальнику о 14-40 годині, яким зафіксовано підвищення артеріального тиску, однак у зв`язку з тим, що ці докази доводять факт надання неякісної допомоги і протиправну відмову лікаря вжити дії направлені на її госпіталізацію, їх було судом відхилено;

- вважає той факт, що лікар швидкої медичної бригади оглянув її, виміряв артеріальний тиск і зробив внутрішньовенну ін`єкцію для зниження артеріального тиску, що встановлено судом, не свідчить про те, що медична допомога була належною, якісною, і що лікар медичної бригади зробив правильний висновок, що вона не потребувала госпіталізації;

- вважає, що протокол огляду від 16 травня 2013 року, складений о 14-40 годині у спецприймальнику, яким зафіксовано наявність у неї підвищеного артеріального тиску як 16 травня 2013 року так і в наступні дні, під час перебування в камері, що зафіксовано у відповідному журналі надання медичної допомоги особам, які тримаються під адміністративним арештом, доводять неякісність наданої їй в черговій частині 16 травня 2013 року до 12 годин медичною бригадою № 617 медичної допомоги;

- згідно з Інструкцією після введення такого препарату як «Ебрантіл» їй слід було перебувати під доглядом лікаря, оскільки є ряд ускладнень від цього препарату, зокрема, сердцебиття, тахікардія, брадикардія, відчуття здавлення чи біль за грудиною, (симптоми, аналогічні стенокардії), сухість у роті, набряк за рахунок збільшення в організмі води, тромбоцитопенія, виникає головний біль та інші;

- в камері у неї не було питної води, вона не могла здавала аналізи, не було можливості робити інші обстеження крім вимірювання артеріального тиску, отже внаслідок неякісної меддопомоги, наданої їй медичною бригадою № 617, сталася відсутність належних для неї як хворої умов, відсутність нагляду лікаря і відповідно відсутність лікування, також не було відповідного режиму (питного) і медобстежень тощо, що призвело до завдання шкоди її здоров`ю. Внаслідок протиправної поведінки, яка полягає у неякісному виконанні станцією, яку очолював ОСОБА_6 , завдань і функцій в частині позбавлення її належного відповідно до стану її здоров`я лікування і нагляду за станом здоров`я з боку професійного лікаря, завдано шкоду її здоров`ю;

- судом не було встановлено лікаря бригади № 617 швидкої допомоги, який її оглядав;

- 7 -

- судом протиправно не було встановлено з ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року по справі № 761/27741/13-а, яка є чинною, що 16 травня 2014 року о 10 год. 10 хв. відносно ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне затримання з метою виконання адміністративного стягнення який містить обов`язкові реквізити (серії та номеру), передбачені чинним законодавством, його форма та зміст відповідають типовій формі протоколу про адміністративне затримання, встановленого додатком № 3 до Інструкцї. Щодо ненадання належної медичної допомоги позивачці, то суд зазначив в ухвалі: «Для позивача викликалась швидка допомога, що не заперечувалось сторонами. Лікар швидкої допомоги надав медичну допомогу, що підтверджується копією та оригіналом довідки наданої позивачем. Щодо належності надання медичної допомоги позивачу, то колегія суддів не має змоги надати їй оцінку. Щодо належності надання медичної допомоги позивачу у Спеціальному приймальнику для утримання осіб підданих адміністративному арешту ГУ МВДС України в м.Києві, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. Допомога надавалася позивачу, але також не можливо оцінити її належність...».

Відповідач КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду про надання позивачці належнної медичної допомоги. Зазначив, що суд вірно відмовив у позові у зв`язку із недоведеністю позивачкою протиправності дій відповідача та факту заподіянння їй моральної шкоди.

Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в особі представника Вітвіцької К. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на правильність судового рішення та необгрунтованість доводів апеляційної скарги. Зазначив, що розгляд справи правомірно здійснювався суддею Притулою Н.Г. у спрощеному провадженні, оскільки справа є малозначною, а вказані позивачкою підстави для відводу судді необгрунтовані.

Решта учасників правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року справа повернута до суду першої інстанцї для для вирішення питання про виправлення описок у судовому рішенні, оскільки судом першої інстанції не було враховано (розглянуто, вирішено) заяву позивачки про зміну позовних вимог.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 11 листопада 2021 року заяву позивачки про ухвалення додаткового рішення по справі відхилено.

Не погодившись із вказаною ухвалою, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду і направти дану справу до суду першої інстанцї для продовження розгляду її заяви про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на незаконність і необгрунтованість ухвали.

Скарга мотивована наступним:

- ухвала є незаконною і необгрунтованою через неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження фактичних даних та їх неправильну оцінку, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права;

- при постановленні ухвали брала участь суддя Притула Н.Г., якій позивачкою неодноразово заявлялися відводи, але останні були протиправно відхилені і усі підстави відводів мають бути перевірені апеляційним судом на їх підставність;

- 8 -

- висновки суду в ухвалі про те, що протокольною ухвалою суду від 05 червня 2019 року відмовлено у прийнятті її позовної заяви із змінами, а в подальшому судом не вирішувалося питання про прийняття цієї позовної заяви із змінами не відповідають дійсності, оскільки ухвалою Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року задоволено її скаргу, скасовано цю ухвалу і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а тому суд мав розглянути дану позовну заяву із змінами в установленому порядку, чого всупереч процесуальному закону не зробив;

- невирішення судом її позовної заяви із змінами, щодо якої вона надавала пояснення і подавала докази, становить порушення вимог закону та її прав;

- суд не врахував, що оригінал позовної заяви із змінами вона надала суду і він знаходиться в матеріалах справи, вона не відмовлялася від своїх змінених (збільшених) вимог, а суд не закривав провадження у частині цих вимог та не повертав їй цю заяву після скасування ухвалою Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року ухвали суду першої інстанції від 05 червня 2019 року щодо відмови у прийнятті позовної заяви зі змінами;

- з огляду на чинність поданої нею позовної заяви із змінами підстави для відмови в ухваленні додаткового рішення відсутні.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивачки на ухвалу суду першої інстанції від 11 листопада 2021 року не скористалися. Копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та копії апеляційної скарги з додатками 20 травня 2022 року направленізгідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційні електронні адреси відповідачів, що стверджується повідомленнями про їх доставлення, наданими канцелярією суду.

Відповідно до наказу голови Київського апеляційного суду від 15 квітня 2022 року суддя-доповідач у даній справі Оніщук М.І. увільнений від виконання обов`язків з відправлення правосуддя, а тому дану цивільну справу 11 травня 2022 року передано для повторного автоматизованого розподілу і за результатами розподілу справи визначено суддю-доповідача Савченка С.І.

17 травня 2022 року вказана цивільна справа передана судді-доповідачу Савченку С.І.

06 жовтня 2022 року в судовому засіданні після вирішення клопотань позивачки про дослідження доказів за її клопотанням про надання можливості підготуватися для дачі пояснень оголошено перерву.

08 листопада 2022 року судове засідання відкладено у зв`язку із задоволенням клопотання позивачки про неможливість розгляду даної справи за відсутності витребуваних судом матеріалів справи № 761/27741/13-а Шевченківського районного суду м.Києва.

13 грудня 2022 року в судовому засіданні оголошено перерву до 23 грудня 2022 року у зв`язку із повідомленням про замінування будівлі Київського апеляційного суду.

В суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 подані апеляційні скарги на рішення і ухвалу та викладені в них доводи підтримала, просила задоволити та скасувати оскаржувані нею рішення і ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва як незаконні та ухвалити нове рішення, яким її вимоги згідно поданої у червні 2019 року позовної заяви із змінами задоволити в повному обсязі.

Відповідачі належним чином неодноразово повідомлені про час розгляду справи, в тому числі повідомлені про розгляд справи 13 та 23 грудня 2022 року, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх офіційні електронні адреси судовими повістками і повідомленнями про їх доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, оскільки явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Вислухавши позивачку, в тому числі її покази у якості свідка, покази свідка ОСОБА_3 , розглянувши матеріали даної справи, перевіривши законність і

- 9 -

обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів та вимог апеляційних скарг на судове рішеня та ухвалу, колегія суддів вважає, що обидві апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Апеляційний суд вважає обгрунтованими доводи обох апеляційних скарг про те, що дана справа розглянута судом у порядку спрощеного позовного провадження за відсутності до того передбачених процесуальним законом підстав.

Встановлено, що провадження у даній справі відкрите ухвалою судді Шевченківського районного суду від 16 серпня 2016 року. На момент відкриття провадження ЦПК України не передбачав розгляд справ за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ЦПК України викладено в новій редакції, в тому числі перебачено розгляд справ за правилами загального або спрощеного позовного провадження (ч.2 ст.19 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 4 та 6 ст.19 ЦПК України (в редакції на час внесення змін) спрощене позовне провадження призначене для розгляду в тому числі малозначних справ, до яких відносяться: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч.1 ст.276 ЦПК України клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження подається у письмовій формі одночасно з поданням позовної заяви або може міститися у ній.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (ст.277 ЦПК України).

Згідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Як вище вказувалося, провадження у даній справі відкрите 16 серпня 2016 року, тобто до набрання 15 грудня 2017 року чинності змін до ЦПК України, і справа на той час розглядалася за правилами позовного провадження без будь-яких вийнятків.

За таких обставин, з урахуванням приписів ст.ст.276, 277 ЦПК України, вирішуючи

- 10 -

питання про перехід до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд мав по-перше повідомити про це позивачку, з`ясувати у неї її думку щодо наявності підстав для розгляду справи у спрощеному позовному провадженні та врахувати її згоду, і по-друге, постановити з цього приводу відповідну ухвалу.

Таке є необхідним, оскільки розгляд справ у спрощеному провадженні згідно положень ст.ст.278, 279 ЦПК України має певні особливості (обмеження) в частині подання учасниками заяв по суті справи, відсутності підготовчого засідання, обрахування строків вчинення процесуальних дій, в тому числі подання і дослідження доказів, зокрема при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків, судові дебати не проводяться.

При цьому, апеляційний суд враховує, що зміна процесуального закону під час розгляду справи не повинна призводити до зменшення обсягу процесуальних прав сторони, а тому перехід до спрощеного провадження в даній справі був можливий за згодою позивачки, проти чого остання заперечує, вказуючи про важливість для неї даної справи.

Суд на наведене уваги не звернув, позицію позивачки щодо розгляду справи у спрощеному позовному провадженні не з`ясував, відповідної ухвали не постановив.

Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

З огляду на приписи п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, поскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, на що посилається в апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 .

Окрім того, колегія суддів вважає підставними доводи апеляційної скарги на ухвалу суду від 11 листопада 2021 року про помилкове невирішення судом її вимог, викладених у позовній заяві із змінами від 05 червня 2019 року, щодо якої вона надавала пояснення і подавала докази, що становить порушення вимог закону та її прав.

Встановлено, що протокольною ухвалою Шевченківського районного суду від 05 червня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті позовної заяви зі змінами, яку позивачка оскаржила в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу (протокольну) Шевченківського районного суду від 05 червня 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В матеріалах справи міститься копія поданої позовної заяви зі змінами від 05 червня 2019 року, а оригінал заяви, який повторно був наданий позивачкою до суду після скасування ухвали про відмову у прийнятті, вкладений у справу в другому томі. До позовної заяви зі змінами позивачкою також додані докази відправлення її копій учасникам справи.

За таких обставин невирішення судом позовних вимог позовної заяви із змінами від 05 червня 2019 року щодо якої позивачка надавала пояснення і подавала докази, становить порушення вимог процесуального закону та її прав.

При цьому посилання суду в оскаржуваній ухвалі Шевченківського районного суду

- 11 -

м.Києва від 11 листопада 2021 року на те, що протокольною ухвалою суду від 05 червня 2019 року відмовлено у прийнятті позовної заяви із змінами, а в подальшому судом не вирішувалось питання прийняття даної заяви і позивачка будь-яких клопотань у зв`язку з цим не заявляла, суперечать як процесуальному закону, так і постанові Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року, який скасував ухвалі і направив справу для продовження розгляду, що не вимагало від позивачки вчинення якихось додаткових дій, в тому числі заявлення клопотань.

Окрім того, колегія суддів враховує, що відмова у розгляді вказаних позовних вимог, які заявлені позивачкою у встановленому законом порядку, що підтверджено рішенням суду апеляційної інстанції, становить порушення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згідно якої кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Наведене у свою чергу свідчить про незаконність та необгрунтованість оскаржуваної ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 11 листопада 2021 року, якою заяву позивачки про ухвалення додаткового рішення по справі безпідставно відхилено, і як наслідок свідчить про незаконність і необгрунтованість вцілому рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 09 березня 2021 року.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що оскаржувані позивачкою рішення та ухвала суду першої інстанції прийняті з порушенням норм процесуального права і підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, апеляційний суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 про відшкодування майнової і моральної шкоди не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені ст.1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідальність за завдану моральну шкоду в деліктних (позадоговірних) відносинах передбачена ст.1167 ЦК України, відповідно до положень якої моральна шкода, завдана особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної

- 12 -

небезпеки. В цьому разі моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала.

Відповідно до положень ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз змісту наведених норм свідчить про те, що за загальним правилом шкода відшкодовується за наявності складу цивільного правопорушення, елементами якого є: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, а також вина завдавача шкоди.

Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України уп.2 постанови № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди») розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи у заподіянні шкоди.

Схожі за змістом роз`яснення містить п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно якого обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Отже, з огляду на предмет спору в даній справі предметом доказування є факт заподіяння позивачці шкоди з боку відповідачів, протиправність діяння останіх та причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідачів і спричиненням майнової і моральної шкоди позивачці.

Окрім того, цивільне законодавство в деліктних зобов`язальних правовідносинах по відшкодуванню шкоди передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Обов`язок доказування протиправності поведінки, наявності шкоди та її розміру покладається на позивача, відсутність вини у заподіянні шкоди повинен довести відповідач. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Судом встановлено, що постановою судді Шевченківського районного суду м.Києва від 16 травня 2013 року у справі № 761/11948/13-п ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на п`ять діб з моменту проголошення постанови. Постанова виконується негайно після її винесення.

Цього ж дня 16 травня 2013 року ОСОБА_1 з приміщення суду було доставлено до приміщення Шевченківського районного управління ГУ МВС України у м.Києві, що розташоване на вул.Герцена 9 у м.Києві, де близько 10 години 10 хв. у відношенні позивачки складено протокол про адміністративне затримання серії КИ № 015631 з метою виконання адміністративного стягнення.

Також, судом встановлено, що вранці цього ж дня 16 травня 2013 року сестра

- 13 -

позивачки - ОСОБА_3 викликала для позивачки засобами телефонного зв`язку бригаду швидкої медичної допомоги до приміщення Шевченківського районного суду м.Києва, яка після прибуття до суду була переадресована до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.Києві на вул.Герцена 9 у м.Києві.

В приміщенні Шевченківського районного управліннялікар і медична сестра бригади № 617 близько 10 години 45 хв. провели огляд Малиновської за результатами якого у позивачки встановлено підвищений артеріальний тиск 165/90 у зв`язку з чим позивачці внутрішньовенно введено препарат «Ебрантіл». Після уведення позивачці препарату та повторного вимірювання через деякий час тиск стабілізувався і становив 120/80. Про результати огляду і надання медичної допомоги позивачці лікарем бригади № 617 видано довідку за встановленою формою, яка надана позивачкою і міститься в матеріалах справи.

Після складання протоколу про адміністративне затримання та медичного огляду ОСОБА_1 в цей же день 16 травня 2013 року доставлено до спецприймальника для осіб підданих адміністративному арешту ГУ МВС України в м.Києві на виконання постанови суду.

При доставленні до спецприймальника ОСОБА_1 була оглянута лікарем і скаржилася на головний біль, що стверджується записом у оглянутій судом фотокопії книги обліку первинного медичного огляду адмінарештованих, доставлених до спецприймальника, яка знаходиться у справі № 761/27741/13-а.

Під час перебування в спецприймальнику в період із 16 травня по 20 травня 2013 року включно відповідно до записів у оглянутій судом фотокопії книги медичного обстеження та по камерного обходу начальника і фельшера адмінарештованих, яка знаходиться у справі № 761/27741/13-а, ОСОБА_1 16 та 17 травня 2013 року при огляді скаржилася на головний біль, їй вимірювася тиск, який був підвищений, призначалося лікування: каптопрес, спазмалгон, корвалмент, після чого тиск знижувався, що стверджується записами. 18 травня 2013 року ОСОБА_1 скаржилася на головний біль, проте при вимірі тиск не був підвищеним, призначено: корвалмент. 19 та 20 травня 2013 року ОСОБА_1 скаржилася на сердечний біль та біль внизу живота, призначено: корвалмент і но-шпа.

26 червня 2013 року позивачці у лабораторії Синєво зроблено аналіз крові за пакетом № 31 (проблеми зайвої ваги), медичний висновок щодо результатів даного аналізу відсутній.

Окрім того, судом встановлено, що 05 травня 2018 року ОСОБА_1 пройшла обстеження за допомогою магнітно-резонансної томографії попереково-крижового відділу хребта і їй встановлено діагноз дегенеративно-дистрофічні зміни попереково-крижового відділу хребта, ускладнені протрузіями міжхребцевих дисків. У червні, листопаді та грудні 2018 року позивачка пройшла лікування в клініці АЦМД за допомогою ударно-хвильової терапії, а у жовтні 2018 року у ТОВ «Центр доктора Бубновського» за допомогою фізичних вправ. У листопаді 2017 року позивачка отримала в ФОП ОСОБА_7 оздоровчо-фізкультурні послуги у вигляді курсу занять з масажем. Також, у вересні 2018 року отримала масаж спини. За вказаний період позивачка надала документи, з яких основна частина чеки терміналів ПриватБанку, які підтверджують її витрати на оплату вказаних медичних послуг та придбання медичних препаратів.

Згідно актів комісії Центру ЕМД та МК № 5 від 04 червня 2014 року та № 6 від 01 червня 2016 року, затверджених директором Центру, вилучені та знищені форми № 110/о «Карта виїзду швидкої медичної допомоги» та форми № 109/о «Карта виклику швидкої медичної допомоги» за період з 01 травня 2013 року по 31 травня 2013 року в зв`язку із закінченням термінів їх зберігання.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Позивачкою заявлені вимоги про відшкодування майнової шкоди 27000 грн. та моральної шкоди 150000 грн. із КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» з підстав того, що огляд її лікарем швидкої медичної бригади, вимір

- 14 -

артеріального тиску і уведення внутрішньовенно медпрепарату для зниження тиску не свідчить про надання якісної і належної медичної допомоги, яка не відповідала стану її здоров`я, а висновок лікаря, що вона не потребувала госпіталізації, є помилковим, водночас керівник станції швидкої допомоги ОСОБА_4 не забезпечив належне виконання лікарем та станцією своїх обов`язків.

Апеляційний суд за результатами встановлених обставин та оцінки наявних у справі доказів прийшов до висновку, що при розгляді справи доводи позивачки щодо надання неякісної медичної допомоги бригадою швидкої допомоги не знайшли свого підтвердження, а тому в позові до відповідача КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» слід відмовити з підстав його недоведеності.

Щодо вимог про відшкодування шкоди за рахунок Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) через державну казначейську службу України шляхом безспірного списання 50000 грн. на користь позивачки на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, то в цій частині слід відмовити з підстав недоведеності позовних вимог, оскільки Департамент охорони здоров`я не вчиняв у відношенні позивачки жодних дій щодо надання їй медичної допомоги чи інших дій, які б призвели до заподіяння шкоди, що виключає його відповідальність.

При цьому посилання позивачки на те, що Департамент не забезпечив їй здійснення особистого немайнового права як от право на охорону здоров`я та повну інформацію про її стан, право на допуск до неї інших медичних працівників, а не тільки фельдшера спецприймальника, а призначивши ОСОБА_4 керівником станції швидкої допомоги, який не виконав щодо неї завдання і функції, завдав моральної шкоди необгрунтовані та бездоказові.

Згідно положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, і згідно якої кожен має право на справедливий … розгляд його справи … судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. … Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (п.п.34-35).

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень ст.6 Конвенції, неодноразово наголошував, що принцип справедливості, закріплений у ст.6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення у справах «Мала проти України» п.48, «Проніна проти України» п.25 та «Нечипорук і Йонкало проти України», п.280). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року; «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає за необхідне проаналізувати подані позивачкою докази та наведені нею аргументи на підтвердження своїх вимог.

На обгрунтування своїх доводів щодо неналежного надання медичних послуг бригадою швидкої № 617 позивачка посилається на видану їй лікарем довідку за результатами огляду і надання медичної допомоги. Із вказаної довідки вбачається, що 16 травня 2013 року о 10 годині 45 хв. бригадою Київської міської станції швидкої допомоги

- 15 -

№ 617 було проведено огляд Малиновської за результатами якого у позивачки виявлено підвищений артеріальний тиск 165/90 та пульс 80 у зв`язку з чим внутрішньовенно позивачці введено препарат «Ебрантіл». Після уведення препарату та повторного вимірювання через деякий час тиск стабілізувався і становив 120/80, про що зазначено у довідці, виданій лікарем позивачці. При цьому будь-які інші хворобливі стани позивачки чи їх фізичні об`єктивні прояви у довідці лікарем не вказані, що у свою чергу спростовує доводи позивачки про те, що дана довідка доводить неналежне надання медичної допомоги.

Твердження позивачки про те, що після уведення їй препарату «Ебрантіл» згідно Інструкції про його застосування вона мала перебувати під наглядом лікарів недоречні та спростовуються Інструкцією вказаного перпарата (термін дії реєстраційного посвідчення препарата з 18 серпня 2009 року по 18 серпня 2014 року), яка наявна у відкритому доступі і яка не містить жодних вказівок про необхідність перебування пацієнта під наглядом лікарів після уведення медичного препарата. В Інструкції про застосування препарату зазначено, що зниження артеріального тиску спостерігається протягом 5 хвилин після ін`єкції. При цьому суд враховує, що бригада швидкої допомоги після уведення препарату деякий час перебувала поряд з позивачкою та повторно виміряла тиск, який стабілізувався, про що як вище зазначалося вказано у наданій лікарем довідці.

Посилання позивачки на те, що огляд її лікарем швидкої медичної бригади, вимір артеріального тиску і уведення внутрішньовенно медпрепарату для зниження тиску не свідчить про надання якісної і належної медичної допомоги, яка не відповідала стану її здоров`я, а висновок лікаря, що вона не потребувала госпіталізації, є помилковим, не знайшли свого підтвердження.

Згідно ст.49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Право фізичної особи на медичну допомогу також закріплене у ст.284 ЦК Українита ст. 6 Основ законодавства України про охорону здоров`я.

Профільним законом, що регулює забезпечення громадян України екстреною медичною допомогою, є Закон України «Про екстрену медичну допомогу» від 05 липня 2012 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст.1 вказаного Закону терміни вживаються в такому значенні:

- бригада екстреної (швидкої) медичної допомоги - структурна одиниця станції екстреної (швидкої) медичної допомоги або центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, завданням якої є надання екстреної медичної допомоги людині у невідкладному стані безпосередньо на місці події та під час перевезення такої людини до закладу охорони здоров`я відповідно до цього Закону;

- екстрена медична допомога - медична допомога, яка полягає у здійсненні працівниками системи екстреної медичної допомоги відповідно до цього Закону невідкладних організаційних, діагностичних та лікувальних заходів, спрямованих на врятування і збереження життя людини у невідкладному стані та мінімізацію наслідків впливу такого стану на її здоров`я;

- невідкладний стан людини - раптове погіршення фізичного або психічного здоров`я, яке становить пряму та невідворотну загрозу життю та здоров`ю людини або оточуючих її людей і виникає внаслідок хвороби, травми, отруєння або інших внутрішніх чи зовнішніх причин.

Згідно частин 1 та 2 ст.3 цього Закону на території України кожен громадянин України та будь-яка інша особа мають право на безоплатну, доступну, своєчасну та якісну екстрену медичну допомогу, яка надається відповідно до цього Закону, в тому числі мають право: здійснити виклик екстреної медичної допомоги; звернутися за отриманням екстреної медичної допомоги до найближчого відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги чи іншого закладу охорони здоров`я, який може забезпечити надання такої допомоги;

- 16 -

повідомити лікуючого лікаря або працівників найближчого закладу охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування про свій невідкладний стан або про невідкладний стан іншої людини.

Згідно ч.7 ст.3 цього Закону надання екстреної медичної допомоги людині у невідкладному стані на місці події, під час перевезення та у закладі охорони здоров`я здійснюється відповідно до медичних показань на основі клінічних протоколів і стандартів екстреної медичної допомоги, які затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до п.1 Типового положення про бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, затвердженого постановою КМ України № 1114 від 21 листопада 2012 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) бригада екстреної (швидкої) медичної допомоги є структурною одиницею центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф або станції екстреної (швидкої) медичної допомоги, яка надає екстрену медичну допомогу людині, що перебуває у невідкладному стані, безпосередньо на місці події та під час перевезення такої людини до закладу охорони здоров`я.

Згідно п.6 Типового положення до складу лікарської бригади входять лікар, фельдшер, медична сестра, водій. Керівником бригади є лікар.

Згідно підпунктів 2 та 3 п.16 Типового положення бригада серед іншого забезпечує: 2) прибуття до місця події за викликом відповідно до встановленого нормативу, обстеження та надання екстреної медичної допомоги постраждалим, які потребують такої допомоги; 3) транспортування пацієнтів, рішення про госпіталізацію яких прийнято керівником бригади, до закладів охорони здоров`я, що визначені диспетчером оперативно-диспетчерської служби центру.

На момент виникнення спірних правовідносин у травні 2013 року був чинним Порядок госпіталізації пацієнтів бригадами швидкої медичної допомоги у лікувально-профілактичні установи, затверджений наказом МОЗ № 370 від 01 червня 2009 року (зареєстрований МЮУ 14 вересня 2009 року № 866/16882), згідно п.2 якого рішення про екстрену госпіталізацію приймає керівник бригади. Після огляду і надання медичної допомоги керівник бригади у разі наявності показань повинен отримати згоду пацієнта (його родичів або законних представників) на госпіталізацію.

Отже, зміст наведених норм свідчить, що керівник бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги, яким є лікар, приймає рішення про госпіталізацію особи, якщо ця особа перебуває у невідкладному стані, тобто такому, що становить пряму та невідворотну загрозу життю особи, та відповідно до медичних показань на основі клінічних протоколів і стандартів екстреної медичної допомоги.

Посилаючись на наявність підстав для її госпіталізації 16 травня 2013 року позивачка всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, як перебування її 16 травня 2013 року при наданні медичної допомоги у невідкладному стані, який становив пряму та невідворотну загрозу її життю та здоров`ю, так і наявність медичних показань для її госпіталізації.

Відхиляючи дані аргументи, апеляційний суд враховує, що для з`ясування питання про наявність підстав для госпіталізації позивачки необхідні спеціальні знання у сфері іншій ніж право, однак позивачка надаючи пояснення апеляційному суду на підтримання доводів апеляційної скарги на судове рішення вказала, що не ставила в суді першої інстанції питання про призначення відповідної експертизи, оскільки не сподівається на справедливий висновок медичних експертів.

Доводи позивачки про те, що підтвердженням неналежного надання медичної

- 17 -

допомоги бригадою № 617, є книга обліку первинного медичного огляду адмінарештованих, доставлених до спецприймальника, та книга медичного обстеження та по камерного обходу начальника і фельшера адмінарештованих,які знаходиться у справі № 761/27741/13-а, апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані.

Як вище вказувалося, ізоглянутих апеляційним судом фотокопій книги обліку первинного медичного огляду адмінарештованих, доставлених до спецприймальника, та книги медичного обстеження та по камерного обходу начальника і фельшера адмінарештованих,які знаходиться у справі № 761/27741/13-а, встановлено, що як при доставленні до спецприймальника, так і під час перебування в спецприймальнику в період із 16 травня по 20 травня 2013 року включно ОСОБА_1 16, 17 та 18 травня 2013 року скаржилася на головний біль, а 19 та 20 травня 2013 року на сердечний біль та біль внизу живота, фельшером їй призначалося лікування.

Вказані докази свідчать виключно про стан здоров`я позивачки та факт надання їй медичної допомоги в період доставлення та перебування у спецприймальнику, до чого бригада швидкої № 617 не має ніякого відношення.

Намагання позивачки пов`язати стан її здоров`я під час перебування у спецприймальнику із неналежним наданням медичної допомоги і неприйняттям бригадою швидкої рішення про її госпіталізацію недоречні та помилкові з викладених вище підстав. Це ж стосується посилань позивачки на те, що підтвердженням факту ненадання належної медичної допомоги бригадою швидкої є виявлення у неї при поступленні до спецприймальника підвищеного артеріального тиску, які є безпідставними з наведених вище підстав. Це по-перше.

І по-друге, згідно пунктів 1 та 2 Порядку надання екстреної медичної допомоги особам, узятим під варту або яким призначено покарання у виді позбавлення волі, затвердженого постановою КМ України № 1122 від 21 листопада 2912 року, екстрена медична допомога особам, узятим під варту або яким призначено покарання у виді позбавлення волі, надається медичними працівниками відповідного закладу охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби, а у разі неможливості надання такої допомоги у повному обсязі - бригадою екстреної (швидкої) медичної допомоги (далі - бригада) центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф адміністративно-територіальної одиниці, на території якої розташована установа виконання покарань або слідчий ізолятор, у порядку, визначеномуЗаконом України «Про екстрену медичну допомогу».Адміністрація установи виконання покарань або слідчий ізолятор, де утримується особа, забезпечує негайний виклик бригади у разі прийняття такого рішення медичним працівником закладу охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби.

Тобто згідно вказаного Порядку усі питання щодо надання медичної допомоги, в тому числі екстреної, особам, які перебувають у спецприймальнику, вирішуються медпрацівником відповідного закладу охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби, до чого бригада швидкої № 617 не має ніякого відношення.

За клопотанням позивачки ОСОБА_1 апеляційний суд допитав у якості свідків позивачку та її сестру ОСОБА_3 . У своїх показах свідки підтвердили як факт виклику 16 травня 2013 року бригади швидкої медичної допомоги для позивачки, так і факт надання медичної допомоги бригадою швидкої у приміщенні Шевченківського районного управління ГУ МВС України у м.Києві, що розташоване на вул.Герцена 9 у м.Києві. Також свідки показали про незадовільний стан здоров`я позивачки та неналежне надання їй медичної допомоги бригадою № 617, зокрема свідок ОСОБА_1 вказала, що при повторному вимірюванні у неї артеріального тиску після введення препарату «Ебрантіл» було зірвано манжетку, щоб вона не бачила, що тиск є підвищеним. Вважає, що стан її здоров`я був незадовільним і потребував госпіталізації. Свідки показали, що лікар бригади

- 18 -

швидкої медичної допомоги відходив для спілкування з працівниками міліції.

Оцінюючи покази вказаних свідків апеляційний суд керуються наступним.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи і які встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи(ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування(ст.80 ЦПК).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Апеляційний суд вважає, що покази вказаних свідків не є належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, за допомогою яких можливо встановити як стан здоров`я позивачки 16 травня 2013 року, так і факт неналежного надання їй медичної допомоги бригадою швидкої, оскільки як вище вказувалося свідки не є компетентними у цьому питанні, а з`ясування питань про стан здоров`я позивачки і наявність медичних показань для її госпіталізації 16 травня 2013 року потребує спеціальних знань, викладених у відповідній формі.

Посилання позивачки на те, що підтвердженням неналежного надання їй медичної допомоги бригадою № 617, є обставини, встановлені в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року у справі № 761/27741/13-а, яка є чинною, апеляційний суд вважає безпідставними.

Встановлено, що постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 26 червня 2014 року (справа № 761/27741/13-а) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до дільничного інспектора міліції Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.Києві Євтушенко Я.А., Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.Києві про визнання дій неправомірними та такими що позбавили права на лікування. Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а постанову суду без змін, Київський апеляційний адміністративний суд в постанові від 12 лютого 2015 року зазначив: «Щодо ненадання належної медичної допомоги позивачу, то колегія суддів зазначає наступне. Для позивача викликалась швидка допомога, що не заперечувалось сторонами. Лікар швидкої допомоги надав медичну допомогу, що підтверджується копією та оригіналом довідки наданої позивачем. Щодо належності надання медичної допомоги позивачу, то колегія суддів не має змоги надати їй оцінку. Щодо належності надання медичної допомоги позивачу у Спеціальному приймальнику для утримання осіб підданих адміністративному арешту ГУ МВДС України в м.Києві, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. Допомога надавалася позивачу, але також не можливо оцінити її належність».

Отже, у вказаній постанові не встановлено обставин щодо ненадання належної медичної допомоги позивачці.

Наведені позивачкою аргументи про те, що за результатами МРТ дослідження встановлено, що зниження у неї міжхребцевих дисків сталося за рахунок зневоднення, а це відбулося під час гіпертонічного кризу, який вона мала з моменту затримання 16 травня і до

- 19 -

її звільнення 21 травня 2013 року, який лікар мав можливість припинити або мінімізувати його наслідки, чого не зробив, що на її думку доводить факт заподіяння шкоди і дає підстави для її відшкодування, апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані та бездоказові.

Обстеження позивачки за допомогою магнітно-резонансної томографії і встановлення діагнозу: дегенеративно-дистрофічні зміни попереково-крижового відділу хребта, ускладнені протрузіями міжхребцевих дисків, відбулося у травні 2018 року, тобто через п`ять років після перебування позивачки у спецприймальнику згідно постанови суду.

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів і такі у справі відсутні як про наявність причинно-наслідкового зв`язку між її перебуванням у спецприймальнику і дегенеративно-дистрофічними змінами попереково-крижового відділу хребта, так і про наявність причинно-наслідкового зв`язку між наданням їй медичної допомоги бригадою швидкої № 617 і дегенеративно-дистрофічними змінами попереково-крижового відділу хребта. Як і взагалі не надано доказів, що мало місце зневоднення її організму в період її затримання та пеербування у спецприймальнику.

Доводи позивачки про те, що правовідносини по відшкодуванню шкоди передбачають презумпцію вини заподіювача шкоди, яка відповідачами не спростована, а тому наявні підстави для відшкодування шкоди, завданої її здоров`ю, не грунтуються на законі.

Цивільне законодавство встановлює правила відшкодування шкоди за наявності складу цивільного правопорушення, елементами якого є: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, а також вина завдавача шкоди.

Тобто, вина, відсутність якої у заподіянні шкоди повинен довести відповідач, є лише одним із елементів складу цивільного правопорушення.

Обов`язок доказування решти, а саме: протиправності поведінки, наявності шкоди та її розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідачів і спричиненням шкоди, покладається на позивача. Вказані обставини позивачкою в даній справі не доведені, що виключає відповідальність відповідачів.

З огляду на викладене підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої здоров`ю, відсутні.

Оцінюючи доречні аргументи, викладені позивачкою у апеляційних скаргах на рішення та ухвалу суду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Доводи обох апеляційний скарг про те, що в ухваленні оспорюваного рішення брала участь суддя Притула Н.Г., якій позивачкою неодноразово заявлялися відводи, але останні були протиправно відхилені, а відтак участь в розгляді справи приймав упереджений суддя, що у свою чергу є підставою для скасування судового рішення, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

З матеріалів справи вбачається, що після задоволення ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 17 січня 2017 року заяви позивачки про відвід в даній справі судді Макаренко І.О., 18 січня 2017 року повторно здійснено автоматизований розподіл справи за результатами якого визначено суддю Притулу Н.Г.

В матеріалах справи за період із 24 лютого 2017 року по 09 березня 2019 року наявні сім заяв позивачки про відвід судді Притули Н.Г. Підставами відводу зазначено: підозри позивачки щодо дачі суддею вказівок поліцейським про їх прибуття 17 лютого 2017 року до суду для затримання позивачки біля суду, як особи, яка вчинила хуліганство і переховується від явки за викликом; звернення позивачки з цього приводу до прокуратури із заявою про вчинення суддею кримінального правопорушення, що на її думку є підставою для наявності сумнівів у неупередженості судді; процесуальні дії та рішення судді, як в даній справі, яка переглядається, так і у інших справах, в яких приймає участь позивачка як сторона та представник.

- 20 -

Згідно п.2 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Відповідно до ч.1 ст.36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Водночас відповідно до ч.4 ст.36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями суду, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Білуха проти України» від 09 листопада 2006 року (§ 49-52) зазначено, що наявність безсторонності відповідно до п.1 ст.6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, допоки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обгрунтованими.

Підставами неодноразово заявлених позивачкою ОСОБА_1 відводів судді Притулі Н.Г. є її незгода з процесуальними рішеннями судді як в даній, так і в інших справах, що за приписами процесуального закону не може бути підставою для відводу. Окрім того, посилання позивачки у заяві про відвід від 24 лютого 2017 року на наявність у неї підозр щодо дачі суддею вказівок поліцейським про їх прибуття 17 лютого 2017 року до суду для затримання позивачки біля суду, як особи, яка вчинила хуліганство і переховується від явки за викликом та звернення позивачки з цього приводу до прокуратури є бездоказовими, грунтуються на припущеннях і не є об`єктивно обгрунтованими.

За таких обставин у апеляційного суду відсутні підстави для визнання заявлених позивачкою відводів обгрунтованими.

Посилання у апеляційній скарзі на невстановлення особи лікаря бригади № 617, який надавав медичну допомогу позивачці 16 травня 2013 року, не перешкоджають ухваленню рішення в даній справі, предметом спору у якій є відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої здоров`ю, оскільки відповідно до положень ч.1 ст.1172 ЦК України шкода, завдана працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, відшкодовується юридичною або фізичною особою, з якою працівник перебуває у трудових відносинах.

Той факт, що медична допомога надавалася позивачці при виконанні трудових

- 21 -

обов`язків лікарем Київської міської станції швидкої допомоги, правонаступником якої є КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва», встановлено судом і не заперечується сторонами.

При цьому апеляційний суд враховує, що згідно актів комісії Центру ЕМД та МК № 5 від 04 червня 2014 року та № 6 від 01 червня 2016 року, затверджених директором Центру, вилучені та знищені форми № 110/о «Карта виїзду швидкої медичної допомоги» та форми № 109/о «Карта виклику швидкої медичної допомоги» за період з 01 травня 2013 року по 31 травня 2013 року в зв`язку із закінченням термінів їх зберігання.

Доводи апеляційної скарги щодо неправдивості листа начальника Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.Києві від 20 травня 2013 року про те, що позивачка відмовилася від медичної допомоги під час перебування у приміщенні Шевченківського РУ, визнані апеляційним судом обгрунтованими і взяті до уваги при встановленні обставин щодо надання позивачці медичної допомоги у приміщенні Шевченківського РУ.

Це ж стосується доводів апеляційної скарги про необхідність встановлення того, що відносно ОСОБА_1 у приміщенні Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.Києві був складений протокол про адміністративне затримання з метою виконання адміністративного стягнення, які апеляційним судом враховані і дані обставини встановлені.

Доводи апеляційної скарги про те, що в камері у позивачки не було питної води, вона не могла здавати аналізи, не було можливості робити інші обстеження окрім вимірювання артеріального тиску, що стало наслідком неякісної меддопомоги з боку бригади № 617, сталася відсутність належних для неї як хворої умов, відсутність нагляду лікаря і відповідно відсутність лікування, також не було відповідного режиму (питного) і медобстежень тощо, що призвело до завдання шкоди її здоров`ю, не спростовують висновків апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд звертає увагу, що як вказувалося вище згідно Порядку надання екстреної медичної допомоги особам, узятим під варту або яким призначено покарання у виді позбавлення волі, затвердженого постановою КМ України № 1122 від 21 листопада 2912 року усі питання щодо надання медичної допомоги, в тому числі екстреної, особам, які перебувають у спецприймальнику, вирішуються медпрацівником відповідного закладу охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби, а у разі неможливості надання такої допомоги у повному обсязі - бригадою екстреної (швидкої) медичної, яка викликається адміністрацією установи виконання покарань.

Тобто, ні надання медичної допомоги особам, які перебувають у спецприймальнику, ні забезпечення режиму утримання у цій установі (наявність питної води тощо) не належить до компетенції бригади екстреної (швидкої) медичноїдопомоги, за виключенням випадків виклику адміністрацією установи бригади для надання особі, що перебуває під арештом медичної допомоги, чого в даній справі не встановлено.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразовов вказував, що ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод покладає на державу обов`язки забезпечувати охорону здоров`я осіб під арештом. Суд визнає, що надання медичної допомоги в тюремних лікарнях не обов`язково має відповідати рівню найкращих медичних установ, що обслуговують населення. Тим не менш, держава також повинна, з урахуванням практичних вимог ..., окрім інших речей, належним чином надавати затриманим необхідну медичну допомогу (справа «Кудла проти Польщі» а «Хуртадо проти Швейцарії»).

Встановлено, що належність надання позивачці медичної допомоги медпрацівником спецприймальника не є предметом даного спору.

Твердження позивачки про те, що з вини Київської міської станції швидкої медичної допомоги та її керівника ОСОБА_4 внаслідок недоставлення до лікарні вона мала ускладнення у вигляді відчуття здавлення грудної клітки, неймовірну сухість в роті, набряк за рахунок збільшення в організмі води, порушення сну, відчуття неспокою, нетримання сечі

- 22 -

та опущення сечового міхура, алергічну реакцію включаючи свербіж, почервоніння шкіри, загрозу повторення набряку Квінке бездоказові, оскільки у справі з цього приводу відсутні належні та допустимі докази, в тому числі медичні документи про виявлення та фіксування вказаних фізичних станів у позивачки.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд враховує, що позивачкою не надано доказів, що безпосередньо після звільнення із спецприймальника або упродовж незначного часу після цього вона зверталася до лікарів із скаргами на погіршення стану здоров`я і таке було об`єктивно встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що принцип верховенства права зобов`язує суд, зокрема, надавати закону тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи і в жодному разі не може спричиняти несправедливих обмежень таких прав, а верховенство права як принцип судочинства визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту не спростовують висновків апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що при ухваленні рішення про відмову у позові не йдеться про недотримання принципу верховенства права, а йдеться про недоведеність заявлених позовних вимог в силу приписів процесуального закону, а саме ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Щодо поданої позивачкою 06 вересня 2013 року на ім`я головного лікаря Вершигори А.В. заяви, в якій позивачка просить повідомити прізвище, ім`я та по батькові лікаря швидкої медичної допомоги, який надавав їй меддопомогу у приміщенні Шевченківського районного управління ГУ МВС України у м.Києві на вул.на вул.Герцена 9 у м.Києві, то дана заява свідчить лише про намагання позивачки дізнатися про лікаря і не є доказом неналежного надання медичнрої допомоги.

Решта доводів обох апеляційних скарг позивачки не спростовують висновків апеляційного суду про відсутність передбачених законом підстав для задоволення її позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині постанови.

У позовній заяві із змінами, поданій 05 червня 2019 року, позивачка просить покласти на відповідачів судові витрати та винести окрему ухвалу.

З огляду скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у позові підстави, передбачені ст.141 ЦПК України для покладання на відповідачів судового збору відсутні.

Щодо постановлення окремої ухвали, то апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до ст.385 ЦПК України апеляційний суд у випадках і в порядку, встановлених ст.262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу. У ч.1 ст.262 ЦПК України передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Отже, окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. При вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов'язком (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 761/32388/13-ц).

З огляду на невстановлення судом факту порушення закону з боку працівників швидкої допомоги при наданні медичної допомоги ОСОБА_1 підстави для постановлення судом окремої ухвали відсутні.

- 23 -

Даючи оцінку доводам позивачки, викладеним у позові та апеляційних скаргах, з огляду на низку її тверджень, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 09 березня 2021 року та ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 11 листопада 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до головного лікаря Київської міської станції швидкої медичної допомоги Вершигори Анатолія Васильовича, Комунального некомерційного підприємства «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування шкоди, завданої здоров`ю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2022 року

Головуючий

Судді: