судді Чернівецького апеляційного суду Одинака Олександра Олександровича
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Підрозділ швидкого реагування «Тигр» про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення у квартиру та встановлення порядку користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення частки у спільному майні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 5 жовтня 2022 року,
28 грудня 2022 року м. Чернівці
справа № 725/8330/21
Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 5 жовтня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТзОВ «Підрозділ швидкого реагування «Тигр» про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення у квартиру та встановлення порядку користування квартирою відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/3 частки квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 в розмірі 497 172 гривень, які знаходяться на депозитному рахунку ТУ ДСА України в Чернівецькій області.

На вказане рішення ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу.

Згідно з постановою Чернівецького апеляційного суду від 28 грудня 2022 року апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду без змін.

Вважаю, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 на праві власності належить 1/3 ідеальна частка квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18 грудня 2019 року ОСОБА_2 придбала 2/3 ідеальних частки вказаної вище квартири.

Згідно з наявної в матеріалах справи інформації щодо технічних характеристик спірної квартири остання розташована на третьому поверсі чотирьохповерхового будинку, загальна площа квартири становить 77,2/76,1 кв.м. Вказана квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 46,10 кв.м, зокрема 1-а кімната 21,60 кв.м, 2-а кімната 24,50 кв.м, кухні площею 8,60 кв.м, коридору площею 5,30;7,80 кв.м., ванної кімнати площею 3,60 кв.м., вбиральні площею 1,00 кв.м., веранди площею 2,00 кв.м., комори площею 1,20 кв.м. Квартира обладнана балконом 1,60/050 кв.м.

З висновку експерта 1/22 від 23 лютого 2022 року вбачається, що технічна можливість розподілу в натурі вказаної квартири на дві ізольовані частини (квартири) відповідно до часток 2/3 та 1/3 відсутня.

ОСОБА_1 зверталась до працівників поліції із заявою про те, що не може потрапити до спірної квартири через зміну ключів від вхідних дверей. Така її заява була розглянута в порядку Закону України «Про звернення громадян». Крім того, ОСОБА_1 зверталась до керівника ТзОВ Підрозділ швидкого реагування «Тигр», в якій вказувала, що працівниками вказаного охоронного підрозділу здійснюється охорона спірної квартири та вона не має доступу до вказаної квартири.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що частка ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на спірну квартиру в порівнянні із часткою ОСОБА_2 є незначною та не може бути виділена в натурі. Спільне володіння і користування сторонами спірним майном є неможливим. ОСОБА_1 тривалий час не користується своєю часткою у спільному майні та проживає за іншою адресою, зокрема у її власності знаходиться інша квартира, що свідчить про те, що вона забезпечена житлом.

Припинення права власності ОСОБА_1 на 1/3 ідеальної частки спірної квартири з виплатою грошової компенсації не завдасть їй істотної шкоди. Припинення права ОСОБА_1 на частку у спільному майні з виплатою їй відповідної грошової компенсації, з дотриманням усіх вимог статті 365 ЦК України, буде ефективним способом вирішення спору, який виник між сторонами з приводу спільного володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_3 .

Вважаю, що вказані висновки суду першої інстанції є помилковими.

Щодо вимог зустрічного позову про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/3 частки квартири, визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частки спірної квартири та стягнення компенсації вартості припиненої частки квартири

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні є стаття 365 ЦК України.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що стаття 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3).

Закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Відповідна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 174/7/17, від 09 липня 2018 року у справі № 725/1570/16-ц.

Вважаю помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для припинення права власності ОСОБА_1 на належну їй на праві власності 1/3 частку спірної квартири у зв`язку із тим, що така частка є незначною та припинення такого права власності не завдасть їй істотної шкоди.

1/3 частку, що належить ОСОБА_1 у спірному майні, не можна вважати незначною часткою. Хоча в натурі зазначена частка не може бути виділена, проте співвласникам майна можливо визначити порядок його користування, оскільки квартира складається із двох кімнат, розмір яких майже відповідає часткам сторін. Тобто спільне користування сторонами є можливим.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частині четвертій статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У спірних правовідносинах права ОСОБА_1 , як власниці 1/3 частки спірного майна, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Припинення права власності на належну ОСОБА_1 частку у спірній квартирі завдасть істотної шкоди останній, оскільки в даному випадку буде порушений принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Окрім того наявність у співвласника іншого майна безумовно не свідчить про те, що припинення права власності відповідачки за зустрічним позовом на 1/3 частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки позбавлення особи значної частки у спільному майні не може не завдати істотної шкоди, оскільки така шкода є очевидною.

Неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав в постановах від 21 липня 2021 року у справі №736/659/19, від 6 жовтня 2021 року у справі № 2-78/11 та від 20 червня 2019 року у справі № 174/7/17.

Факт неможливості спільно володіти та користуватися спірною квартирою позивачкою за зустрічним позовом не доведено, оскільки сторони у цій квартирі не проживали та не зареєстровані. Окрім того, ОСОБА_1 взагалі не має доступу до цієї квартири, оскільки їй не було надано ключі від вхідних дверей. Тому само по собі посилання одного із співвласників на неможливість спільно проживати у квартирі з іншим співвласником не можуть бути безумовною підставою для прийняття рішення про припинення права власника на частку у спірному майні.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав в постанові від 20 червня 2019 року у справі № 174/7/17.

Отже, враховуючи недоведеність позивачкою за зустрічним позовом того, що втручання у право власності ОСОБА_1 на майно за встановлених обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та те, що 1/3 частка спірної квартири не є незначною часткою, відповідачка за зустрічним позовом не згодна на отримання компенсації вартості її частки, бажає особисто користуватись належним їй на праві власності майном та вживає заходів щодо усунення їй перешкод у користуванні власністю, які вчиняються іншим співвласником, про що подала до суду відповідний позов, вважаю, що наявні визначені законом правові підстави для відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на 1/3 частку квартири та часткового задоволення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення у квартиру та встановлення порядку користування квартирою.

Щодо вимог первісного позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Підрозділ швидкого реагування «Тигр» про зобов`язання не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою, зобов`язання передати по акту приймання - передачі комплекту ключів та покладення на відповідача обов`язку складання акту приймання - передачі ключів

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ТзОВ «Підрозділ швидкого реагування «Тигр» вчинялися перешкоди позивачці у володінні та користуванні належною їй на праві власності 1/3 частки спірної квартири.

Із наявної в матеріалах справи заяви ОСОБА_1 від 23 серпня 2021 року адресованої начальнику охоронного агентства «Тигр» вбачається, що заявниця просила надати їй довідку про те, що квартира АДРЕСА_3 , охороняється вказаним агентством і що вона не має доступу до вказаної квартири.

Проте жодних доказів того, що така квартира дійсно охороняється працівниками ТзОВ «Підрозділ швидкого реагування «Тигр» та саме вказаними особами не було надано доступу ОСОБА_1 до спірної квартири, матеріали справи не містять.

Не містить таких встановлених обставин і лист Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області № А-909/123/39/01-2021 від 12 липня 2021 року.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині вимог останньої до ТзОВ «Підрозділ швидкого реагування «Тигр» про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні спірною квартирою, зобов`язання передати по акту приймання - передачі комплекту ключів та покладення на відповідача обов`язку складання акту приймання - передачі ключів.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні первісного позову в цій частині, проте помилився щодо мотивів такої відмови.

Щодо вимог первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення у квартиру, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні вказаною вище квартирою, зобов`язання передати по акту приймання - передачі комплекту ключів та покладення на відповідача обов`язку складання акту приймання - передачі ключів

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 22 серпня 2022 року у справі № 348/1072/20 та від 6 липня 2022 року у справі № 754/12170/16-ц.

Позивачка ОСОБА_1 , пред`являючи позов про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом вселення у таку квартиру та зобов`язання передати їй ключі від квартири, посилалась на те, що відповідачка чинить перешкоди у користуванні вказаним майном, не впускаючи її до квартири та замінивши запірні замки на її вхідних дверях.

Наявною в матеріалах справи заявою ОСОБА_1 від 7 липня 2021 року адресованої Головному управлінню Національної поліції в Чернівецькій області підтверджується та обставина, що ОСОБА_1 не могла потрапити до спірної квартири у зв`язку із вчиненням батьком відповідачки ОСОБА_2 перешкод у доступі їй до вказаного майна.

Отже позивачкою доведено факт вчинення їй з боку відповідачки ОСОБА_2 перешкоди у користуванні спірним житлом та первісний позов в цій частині підлягав задоволенню.

Окрім того, Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2022 року у справі №334/815/21 звернув увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідачів щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.

Однак відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині зобов`язання ОСОБА_2 в триденний термін з часу набрання рішення суду у даній справі законної сили передати по акту приймання - передачі ОСОБА_1 комплект ключів від запірних замків вхідних дверей та міжкімнатних дверей спірної квартири, а також в частині покладення на відповідача обов`язку складання такого акту приймання передачі, оскільки обраний позивачем такий спосіб захисту не відповідає статтям 15, 16 ЦК України.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав в постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 304/1371/20.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні первісного позову в цій частині, проте помилився щодо мотивів такої відмови.

Щодо вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою

Як вбачається з матеріалів справи, домовленості щодо порядку користування квартирою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не досягли.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

Враховуючи кількість співвласників нерухомого майна, конфігурацію спірної квартири, розмір житлової площі та конфліктні відносини між сторонами, слід погодитись із запропонованим позивачкою ОСОБА_1 варіантом порядку користування квартирою, що полягає у виділенні в користування відповідачки ОСОБА_2 кімнати 31-6 площею 24,50 кв. м та балкону 31-7 площею 2,9 кв. м., у користування позивачки - кімнати 31-5 площею 21,60 кв. м. та залишення в спільному користуванні нежитлових приміщень квартири: коридору 31-1 площею 5,30 кв. м; кухні 31-8 площею 8,60 кв. м; кладової 31-2 площею 1,0 кв. м; кладової 31-3 площею 1,20 кв. м; санвузолу (туалету, ванної ) 31-4 площею 3,60 кв. м; прихожої 31-9 площею 7,80 кв. м.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав в постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 304/1371/20.

Ухвалюючи рішення в даній справі Чернівецький апеляційний суд не дав належну оцінку вищевказаним обставинам справи, в результаті чого ухвалив необґрунтоване рішення про залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Суддя Чернівецького

апеляційного суду О. О. Одинак