ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6523/22 Справа № 205/9644/21 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2022 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській області про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській області про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 17 червня 2020 року біля буд. 39 по пр. І. Мазепи у м. Дніпрі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів Ніссан, держномер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , і автомобіля Мерседес, держномер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , в результаті якої автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень. Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та накладено адміністративне стягнення. 28 жовтня 2020 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3 і ПрАТ «СК «ТАС» про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. ОСОБА_3 у добровільному порядку відмовляється відшкодовувати завдані ним збитки, тому з метою забезпечення позовних вимог позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову та накладення арешту на майно належне ОСОБА_3 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , та автомобіль Ніссан, держномер НОМЕР_1 . Не погодившись із ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що автомобіль Ніссан, держномер НОМЕР_1 , йому не належить.

В подальшому, позивач зазначив, що звернувшись до сервісного центу МВС у Дніпропетровській області із запитом щодо відомостей про реєстрацію транспортного засобу Ніссан, держномер НОМЕР_1 , позивачеві стало відомо, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2020 року право власності на автомобіль Ніссан, держномер НОМЕР_1 , було зареєстровано за ОСОБА_4 . Таким чином, продаж належного відповідачеві автомобіля Ніссан, держномер НОМЕР_1 , було вчинено ним з метою уникнення відповідальності та небажанням відшкодовувати завдану позивачеві матеріальну шкоду. ОСОБА_3 - можливий боржник у зобов`язанні, яке може виникнути на підставі рішення суду по цивільній справі, яка розглядається Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, відчужив належне йому рухоме майно транспортний засіб Ніссан, на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2020 року, діяв недобросовісно, зловживаючи своїми правами на шкоду правам ОСОБА_1 , з метою неможливості звернення стягнення на його майно, як боржника, у подальшому.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати договір купівлі-продажу автомобіля Ніссан, 2008 року випуску, від 11 вересня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказаний автомобіль.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено наявність у нього права на отримання відшкодування у зв`язку із пошкодженням належного йому майна, та порушення його права, у зв`язку із укладенням спірного договору купівлі-продажу від 11 вересня 2020 року між відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а тому позивач передчасно звернувся до суду із вказаним позовом.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у стягненні витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що на момент відчуження автомобіля, відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності, а тому він усвідомлював, що з цього моменту у нього виникло грошове зобов`язання перед позивачем з відшкодування останньому матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, однак він діяв недобросовісно та вчинив правочин з метою уникнення відповідальності. Крім того, апелянт зазначає, що оскільки додаткове рішення є невід`ємною частиною основного судового рішення, воно як незаконне теж підлягає скасуванню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а основне та додаткове рішення скасувати, з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення у даній справі не відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги, колегія суддів виходить з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 17 червня 2020 року о 09.02 годині біля буд. 39 по пр. І. Мазепи у м. Дніпрі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Ніссан, держномер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , і автомобіля Мерседес, держномер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2020 року було відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Автомобіль Ніссан, держномер НОМЕР_1 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 на праві власності належав ОСОБА_3 ..

Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2020 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив автомобіль Ніссан.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно пу. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як фраудаторний, зокрема, відносяться: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника; пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, як на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), так і з посиланням на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, зокрема, статті 228, 234 ЦК України.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала «право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати або не перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом; враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення); особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 643/15604/17 (провадження № 61-3068св21) зазначено, що: «відчуження ОСОБА_3 житлового будинку та земельної ділянки мало місце через декілька днів після ДТП, внаслідок якого загинула дочка позивачів; укладення оспорюваних договорів унеможливило стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 на виконання вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року, яким ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, та стягнено на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відшкодування шкоди по 259 200 грн кожному; боржник та пов`язані з ним особи - керівники та учасники ТОВ «ВІВАТ» та ТОВ «ИРИС» діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно позивачів (кредиторів). Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. […] За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельною ділянкою від 20 жовтня 2010 року недійсним на підставі статей 3, 13, 203, 215 ЦК України, як вчиненого на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), є правильним».

Колегією суддів встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладено ОСОБА_3 після визнання його винним в порушенні ПДР та спричиненні ним дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої позивачу завдано майнової шкоди.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу, як такий, що вчинений на шкоду кредитора ОСОБА_1 , з метою уникнення стягнення на майно боржник є недійсним.

Крім того, колегія суддів вважає, що відсутність рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача майнової шкоди не впливає на виниклі правовідносини, оскільки майнові зобов`язання відповідача перед позивачем виникли з делікту внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а не з судового рішення. Відсутність судового рішення про визначення розміру майнових збитків, які підлягають відшкодуванню ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , не свідчить про відсутність таких зобов`язань узагалі та не впливає на висновок колегії суддів про фраудаторний характер оспорюваного договору купівлі-продажу.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Оскаржувані рішення, як такі, що суперечать номрам матеріального права підлягають скасуванню із постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір по 2043,00 грн. з кожного.

При цьому, вирішуючи питання про стягнення з відповідачів витрати на правову допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (ст.ст. 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, позивачем було надано: Договір про надання правової допомоги, Акт-розрахунок наданої правової допомоги, додаткова угода до договору про надання правової допомоги, Рахунок на оплату правової допомоги, Звіт про надану правову допомогу, Акт прийому-передачі наданої правової допомоги, та копію квитанції про оплату наданих послуг.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу по 3750,00 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2022 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській області про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Nissan, модель Note, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , від 11 вересня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на автомобіль Nissan, модель Note, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 2043,00 грн. з кожного та витрати на правову допомогу по 3750,00 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко.