Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

Головуючої судді - Бенца К.К.

при секретарі Курбатова Д.Л.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Міщенко О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_2 , поданого в особі уповноваженого представника адвоката Кулачко Тараса Миколайовича до ОСОБА_3 про стягнення суми грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 , в особі уповноваженого представника - адвоката Кулачко Тараса Миколайовича звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17 березня 2005 року між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Угоду про наміри обов`язкову для виконання, відповідно до умов якої позивач висловив готовність за рекомендацією відповідача купити нерухомість, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що межує з вказаною в Угоді нерухомістю відповідача для створення єдиного будівельного комплексу. Право власності на вищезазначену нерухомість тимчасово (до моменту переоформлення права власності на відповідні земельні ділянки) буде оформлене на громадянина України ОСОБА_4 .

Позивач вказує, що відповідач отримав від позивача грошову суму у розмірі 103 000,00 доларів США з метою купівлі нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується умовами угоди. По закінченню оформлення прав власності на нерухомість, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити передачу та оформлення права власності на таку нерухомість на ім`я позивача.

Зазначає, що за умовами Угоди по завершенню придбання нерухомості сторони взяли на себе зобов`язання в тому числі, але не виключно: спільно зареєструвати українську юридичну особу з найменуванням «Нерухомість Севастополя», учасниками якої будуть відповідач та позивач, до статутного капіталу юридичної особи внести зазначену у Угоді нерухомість відповідача та позивача. У відповідності до статті 7 Угоди, якщо протягом 12 місяців з моменту укладення Угоди не буде зареєстрована юридична особа, відповідач зобов`язаний здійснити продаж третім особам придбаної за рахунок позивача нерухомості (тимчасово оформленої на громадянина України ОСОБА_4 ), а отримані від такого продажу грошові кошти передати позивачу.

Однак, зазначена в Угоді українська юридична особа з найменуванням «Нерухомість Севастополя», спільними засновниками якої повинні бути позивач та відповідач, створена, зареєстрована не була, а ОСОБА_4 за договорами дарування здійснив відчуження вказаної нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , на користь третьої особи ОСОБА_5 .

Позивач вказує на те, що сторони Угоди не встановили строк ( термін) виконання відповідачем свого обов`язку щодо передачі позивачу отриманих відповідачем від відчуження нерухомості , грошових когтів в сумі 103 000,00 доларів США.

17 вересня 2018 року позивач керуючись вимогами ч.2 ст. 530 ЦК України звернувся до відповідача з вимогою про передачу грошових коштів за Угодою про наміри шляхом направлення цінного листа з описом вкладеного, яка відповідачем була проігнорована, а поштове відправлення повернуто за закінченням строку зберігання.

З посиланням на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 103 000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ станом на день подання позовної заяви складає 2 896 239,70 грн. та сплачений судовий збір.

Скориставшись своїм правом у відповідності до вимог ЦПК України відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає що Угоду про наміри обов`язкову до виконання від 17.03.2005 року відповідач не укладав та не підписував, відповідно жодних зобов`язань на себе не приймав, грошові кошти в розмірі 103 000,00 доларів США від позивача не отримував. Позивачем не надано розписку про отримання грошових коштів, хоча про наявність такої зазначено в Угоді.

Наголошує, що Угода про наміри обов`язкова для виконання від 17.03.2005 року є нікчемною та не породжує жодних зобов`язань, оскільки в змісті даної Угоди не простежується воля сторін щодо надання їй сили попереднього договору. Крім того, оскільки дана угода стосується купівлі-продажу нерухомого майна, стверджує, що на вказаний правочин поширюються вимоги ч.1 ст.657 ЦК України щодо обов`язковості нотаріального посвідчення правочину, що не було дотримано. Окрім того, вказує на те, що відсутні докази здійснення відповідачем відчуження нерухомого майна придбаного за рахунок позивача. Також, наголошує про пропущення позивачем строку позовної давності, у зв`язку з чим просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності на підставі п.4 ст.267 ЦК України. Вказує на те, що про порушення відповідачем умов Угоди, позивачу стало відомо 17.03.2006 року, проте позовна заява подана позивачем до суду 02.11.2018 року, тобто з пропущенням строку позовної давності.

З посиланням на викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Позиція сторін справи :

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Вказав, що відповідач запропонував позивачу побудувати житловий комплекс. НА виконання усної домовленості було укладено 17 березня 2005 року письмову угоду про наміри обов`язкову для виконання. Відповідно до умов угоди, якщо протягом 12 місяців з моменту укладення Угоди не буде зареєстрована юридична особа, відповідач зобов`язаний здійснити продаж третім особам придбаної за рахунок позивача нерухомості (тимчасово оформленої на громадянина України ОСОБА_4 ), а отримані від такого продажу грошові кошти передати позивачу. Юридична особа не була зареєстрована, квартири були придбані та оформлені на ім`я ОСОБА_4 . В угоді не було зазначено строку повернення грошових коштів , а тому на виконання приписів ст. 530 ЦК України позивач надіслав відповідачу вимогу про повернення грошових коштів. Зокрема, зауважив, грошові кошти в розмірі 103 000 доларів США відповідач отримав особисто під час підписання Угоди. Факт підписання відповідачем Угоди та отримання ним грошових коштів від позивача підтверджуються письмовими показами свідка громадянина Італії ОСОБА_6 , який хоч Угоду і не підписав, але був присутній під час її укладання між сторонами. Зауважив, що Угода про наміри обов`язкова для виконання від 17.03.2005 року по суті не являється ані попереднім договором, ані договором про наміри, і не можна її кваліфікувати як договір купівлі - продажу, а тому на неї не поширюються вимоги положень статті 657 ЦК України. Предметом Угоди є купівля нерухомості у Севастополі. Даною Угодою сторони узгодили порядок співпраці щодо будівництва єдиного житлового комплекса, передбачивши відповідні взаємні права та обов`язки. Вказав, що окремої розписки про отримання відповідачем коштів немає. Посилання відповідача про те, що він не підписував договір вважає безпідставними з огляду на висновок експерта.

Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, стверджував що Угоду про наміри обов`язкову до виконання від 17.03.2005 року не укладав та не підписував, а грошові кошти в розмірі 103 000,00 доларів США від позивача не отримував. Заявив, що підпис в Угоді про наміри від його імені виконаний не ним, а іншою особою, у зв`язку з чим просив призначити судову почеркознавчу експертизу.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві та просила суд відмовити у задоволенні такого за безпідставністю та у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Надала суду пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Зокрема, зауважила, що факт отримання відповідачем грошових коштів у позивача спростовується змістом самого договору. Вважає, що єдиним належним та допустимим доказом отримання відповідачем грошових коштів у відповідності до ст.2 Угоди може слугувати виключно відповідна розписка, надана відповідачем. Звернула увагу суду на те, що розписка позивачем до суду не надана. Стверджує, що письмова заява громадянина Італійської Республіки Бруно ОСОБА_7 від 11.11.2020 року не являється належним та допустимим доказом, оскільки показами свідків не можуть доводитися факт вчинення правочину, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Угода стосується купівлі-продажу нерухомого майна, стверджує, що на вказаний правочин поширюються вимоги ч.1 ст.657 ЦК України щодо обов`язковості нотаріального посвідчення правочину, що не було дотримано. Відповідач договір не підписував і не укладав , просила врахувати висновок експерта. В угоді зазначено, що гроші були використані на придбання квартир , а відтак кошти в момент укладення угоди не передавались. У ст. 7 угоди визначено строк виконання зобов`язань , просила застосувати строк позовної давності.

Заяви, клопотання:

23.05.2019 представником відповідача подано до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

27.05.2019 року представником позивача подано до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції.

27.05.2019 року представником відповідача ОСОБА_8 подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

29.08.2019 року представником відповідача ОСОБА_9 подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

03.09.2019 року представником відповідача ОСОБА_9 подано до суду відзив на позовну заяву.

03.09.2019 року представником відповідача ОСОБА_9 подано до суду заяву про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву.

03.09.2019 року представником відповідача ОСОБА_9 подано до суду клопотання про витребування оригіналу Угоди про наміри обов`язкова до виконання від 17.03.2005 року.

13.09.2019 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив.

07.10.2019 року представником відповідача ОСОБА_9 подано до суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

08.11.2019 року представником відповідача ОСОБА_9 подано до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи вільних зразків підпису відповідача ОСОБА_3

30.01.2020 року до суду надійшов висновок експерта судово-почеркознавчої експертизи від 23.01.2020 № 1222.

17.03.2020 року подано до суду заяву про внесення даних РНОКПП/коду ЄДРПОУ до додаткових відомостей про учасника справи.

19.03.2020 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

29.05.2020 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

20.11.2020 року представником позивача подано до суду клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів цивільної справи.

15.01.2021 року представником відповідача ОСОБА_9 подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

18.01.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів цивільної справи.

20.01.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

04.03.2021 року представником відповідача ОСОБА_9 подано до суду письмові пояснення до відзиву на позовну заяву.

13.04.2021 року представником позивача подано до суду заперечення на письмові пояснення від 04.03.2021 р. до відзиву на позову заяву.

16.04.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

19.04.2021 року представником відповідача ОСОБА_9 подано до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання без участі відповідача.

10.09.2021 року представником відповідача ОСОБА_9 подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

11.10.2021 року представником відповідача ОСОБА_9 подано до суду клопотання про розподіл судових витрат.

16.12.2021 року представником відповідача ОСОБА_9 подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

20.12.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

28.02.2022 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

18.05.2022 року представником відповідача ОСОБА_9 подано до суду клопотання про розподіл судових витрат.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

18.02.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 308/12624/18 та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження.

08.11.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду призначено у справі почеркознавчу експертизу.

06.07.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду поновлено провадження у даній справі.

19.04.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду.

Заслухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що 17 березня 2005 року між громадянином України ОСОБА_10 , іменованим «Українська сторона», та громадянами Італії ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , іменованими «Італійською стороною», складено Угоду про наміри обов`язкову для виконання, яка підписана тільки ОСОБА_10 та ОСОБА_2 . Підпис на Угоді від імені ОСОБА_11 відсутній, що стверджується оригіналом угоди ( а.с. 177 Т.1; переклад Угоди а.с. 14-16, Т.1)

Відповідно до пункту ІІ Угоди про наміри, «Італійська сторона» висловила готовність за рекомендацією «Української сторони» придбати іншу нерухомість, розташовану в місті Севастополь, яка межує з нерухомістю «Української сторони», для створення єдиного будівельного комплексу, з метою його найкращої забудови і для цього «Італійська сторона» передала «Українській стороні» суму в розмірі 103 000 доларів США, отримання якої «Українська сторона» підтверджує і яку використала для придбання трьох квартир, розташованих в цьому місті на АДРЕСА_1 , із загальною кількістю жилих кімнат 9, зареєстрованих в реєстрі м.Севастополя за номерами 3497, 3497, 3497, кн.46 ст.285. Дані квартири, придбані від імені та за рахунок « ІНФОРМАЦІЯ_1 », і в даний час, тільки з метою урегулювання питань, пов`язаних з оформленням прав власності на прилеглі земельні ділянки, які записані за рекомендацією «Української сторони» на ім`я українського громадянина ОСОБА_4 , який проживає в цьому місті, згідно договорів, копії яких додаються до цієї угоди. По закінченню оформлення земельних ділянок вищезгадані квартири будуть записані на ім`я «Італійської сторони». Крім того, «Італійська сторона» висловила готовність придбати ще одну квартиру, розташовану за тією ж адресою для завершення формування цілісного об`єкту. Для цього «Італійська сторона» зобов`язується додатково передати «Українській стороні» 65 000 доларів США (або необхідну суму) для оформлення покупки цієї квартири, вартість якої не повинна перевищувати 75 000 доларів США.

У відповідності ст.2 розділу ІІІ Угоди про наміри, «Українська сторона» заявляє, що отримала від «Італійської сторони» суму в розмірі 103 000 доларів США для купівлі трьох квартир згідно пункту ІІ вступних положень та надає розписку, підписуючи даний документ.

Згідно ст.3 розділу ІІІ Угоди про наміри після закінчення оформлення прав власності на три вже придбані квартири, а також на ще одну, яка буде придбана згідно зі ст.2, включно з відповідними земельними ділянками, «Українська сторона» бере на себе зобов`язання і здійснює передачу та оформлення всієї власності на ім`я «Італійської сторони».

Згідно ст.5 розділу ІІІ Угоди про наміри після придбання власності, що відноситься як і до «Української сторони», так і до «Італійської сторони», вищевказані сторони у відношенні один до одного зобов`язуються:

а) створити українське підприємство/товариство під назвою ТОВ «Нерухомість Севастополя» зі статутним фондом у розмірі 100 000 грн. на умовах пам`ятки, що додається і підписується тими ж сторонами та носить виключно індикативний характер;

b) передати створюваному товариству майно як «української сторони» так і «італійської сторони», об`єднуючи дві власності в єдиний об`єкт. Ця передача буде проведена за узгодженими цінами 171 600 дол. США для майна «української сторони» і 195 800 дол. США для майна «італійської сторони»;

c) здійснивши внески, створене товариство доручить місцевим спеціалістам розробити проект для всієї площі об`єднаної однією будівлею житлового та туристично-готельного призначення, максимально використовуючи будівельний потенціал, дозволений місцевими будівельними нормам, що діють в м.Севастополь. Проект буде представлений на затвердження всім технічним службам для отримання дозволу на будівництво;

d) після затвердження проекту, надати фінансово-економічний план будівництва будинку для погодження між сторонами;

е) на місці визначити будівельну фірму для виконання робіт. Фірму, яка надасть найкращі гарантії своєї надійності, пунктуальності та здатності виконати роботи відповідно до правил виробництва та за найкращими ринковими цінами.

За умовами ст.7 Угоди про наміри, якщо з будь-яких причин протягом 12 місяців з моменту укладення Угоди товариство не буде створене і не будуть здійснені майнові внески, які об`єднують дві власності, «українська сторона» бере на себе зобов`язання перед італійською стороною продати третім особам за вигідними ринковими цінами придбані за рахунок «італійської сторони» квартири (в нинішньому стані). Після продажу отримані кошти мають бути передані «українською стороною» «італійській стороні», що стверджується оригіналом угоди про наміри обов`язкова до виконання ( а.с. 177 Т.1; переклад Угоди а.с. 14-16, Т.1)

Як встановлено судом, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань записів за найменуванням юридичної особи Товариство з обмеженою відповідальністю Нерухомість Севастополя не знайдено, що стверджується даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань за № від 01.11.2018 ( а.с. 58, Т.1)

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкт нерухомого майна за № 107094152 від 11.12.2017 р. житловий будинок, домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 12.04.2013 на праві приватної спільної часткової власності , розмір частки 7/50 належить ОСОБА_5 ( а.с. 59-64, Т.1)

Як встановлено судом, 17.09.2018 року ОСОБА_2 надіслав на адресу ОСОБА_3 вимогу про передачу грошових коштів за Угодою про наміри обов`язкове для виконання від 17 березня 2005 року, яка не була отримана ОСОБА_3 , а повернулось на адресу відправника з відміткою Укрпошти за закінченням встановленого строку зберігання ( а.с. 77-79, Т.1)

Як встановлено судом, відповідно до висновку експерта від 23.01.2020 року №1222 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, підписи від імені ОСОБА_3 в угоді про наміри обов`язкова до виконання від 17.03.2005 року, виконані, ймовірно, не ОСОБА_3 , а іншою особою ( а.с. 194-197, Т.1)

Предметом позовних вимог є стягнення грошових коштів за Угодою про наміри обов`язкову для виконання в розмірі 103 000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ станом на день подання позовної заяви складає 2 896 239,70 грн.

Нормативно-правове обґрунтування :

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно ч.4 до ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч.1 ст.209 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З метою визначення норм, які мають застосовуватись до правовідносин, в яких у сторін виник спір, необхідно визначити їх правову природу.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин (постанова ВП ВС від 08.06.2021року, справа № 662/397/15-ц).

Відповідно до частини 1 статті 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Частиною 4 статті 635 Цивільного кодексу України передбачено, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Отже, стаття 635 Цивільного кодексу України розрізняє два поняття - попередній договір і угода сторін про наміри (протокол про наміри, меморандум тощо).

При укладенні попереднього договору необхідно погодження всіх його істотних умов, до яких належать всі істотні умови основного договору, оскільки відсутність хоча б однієї з істотних умов майбутнього договору виключає можливість кваліфікувати відносини між сторонами як договірні.

Угоди про наміри, протоколи про наміри, меморандуми тощо не є договорами і не породжують зобов`язання укласти в майбутньому основний договір. Тобто різниця між попереднім договором та угодою сторін про наміри полягає в тому, що угода про наміри, на відміну від попереднього договору, фактично не породжує для сторін ніяких правових наслідків.

Отже, виходячи зі змісту з ч.4 ст.635 ЦК України, угоди про наміри, протоколи про наміри тощо не є договорами і не породжують зобов`язання укласти у майбутньому основний договір. Тобто така угода нічого не гарантує і не накладає на сторони ніяких зобов`язань.

Аналізуючи зміст Угоди про наміри обов`язкової для виконання, складеної 17.03.2005 року між ОСОБА_10 , ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , яка підписана тільки ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , суд приходить до висновку, що така угода не являється ні попереднім договором, ні правочином в розумінні статті 626 Цивільного кодексу України, який породжує юридичні наслідки, оскільки не містить волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не містить положень, які б свідчили про набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків його сторін в результаті його підписання.

Закріплений в Угоді намір сторін придбати нерухомість, створити єдиний будівельний комплекс, створити українське підприємство під назвою ТОВ «Нерухомість Севастополя» та передати створюваному підприємству майно, не породжує для сторін жодних правових наслідків.

Доводи позивача, що Угодою про наміри визначається порядок співпраці щодо будівництва єдиного житлового комплексу, не заслуговують на увагу суду, оскільки така Угода не містить істотних умов договору будівельного підряду або інвестиційного договору на будівництво, що виключає можливість кваліфікувати відносини між сторонами як договірні.

Суд констатує, що Угода про наміри не підписана ОСОБА_11 , який представляє Італійську сторону , що свідчить про її не укладення та не досягнення між сторонами згоди щодо всіх умов угоди.

Суд не бере до уваги письмову заяву ОСОБА_11 , якою він стверджує факт підписання ОСОБА_3 угоди про наміри та отримання ним суми грошових коштів у розмірі приблизно 103 000 доларів США, оскільки така заява не відповідає критеріям належності та допустимості доказів.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зазначене свідчить, що показання свідків не можуть бути допустимими доказами для підтвердження того, що гроші або речі насправді були одержані .

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що виходячи зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину.

У абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Щодо доводів відповідача про те, що угода про наміри обов`язкова до виконання від 17.03.2005 року ним не підписана, суд виходить з наступного.

За клопотанням відповідача, ухвалою суду від 08.11.2019 року було призначено почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку експерта від 23.01.2020 року №1222 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, підписи від імені ОСОБА_3 в угоді про наміри обов`язкова до виконання від 17.03.2005 року, виконані, ймовірно, не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Таким чином, судова почеркознавча експертиза не містить категоричного висновку про те, що угода не була підписана ОСОБА_3 , а відповідно відсутні підстави вважати, що цим висновком спростовується укладення відповідачем вказаного договору.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Так оцінюючи наданий Висновок експерта попри те, що не підтверджено в категоричній формі належність підпису ОСОБА_3 , однак і не спростовано факту підпису ОСОБА_3 в угоді про наміри обов`язкова для виконання від 17.03.2005 року, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено своїх посилань на те, що він не підписував угоду. Справжність підпису ОСОБА_3 не спростовано.

Що стосується доводів представника відповідача про те, що аналізуючи зміст ст.2 Угоди про наміри, єдиним належним та допустимим доказом отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 103 000 доларів США може слугувати виключно відповідна розписка, видана відповідачем, суд виходить з наступного.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19), досліджуючи питання змісту умов договору про передачу грошових коштів та правової природи подібного за змістом пункту договору, дійшла таких висновків:

«7.25. Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним з продавців, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному в частині першій статті 73 ГПК України, а тому вони є доказом. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 73 ГПК України вони є письмовим доказом.

7.26. Щодо правової оцінки пункту 5 спірного договору як розписки Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України.

7.27. Таке розуміння узгоджується із законом. Так, відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК Українина підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

7.28. Тому пункт 5 спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою.[…]

7.34. Водночас відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

7.35. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.

7.36. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір».

У зв`язку з наведеним, зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19), враховуючи, що умовами Угоди про наміри встановлено, що на момент укладення угоди відповідач отримав грошові кошти, суд визнає необгрунтованими заперечення відповідача про відсутність доказів ( розписки) на підтвердження факту передання грошових коштів.

Стосовно твердження позивача про виникнення у відповідача зобов`язання щодо повернення грошових коштів в розмірі 103 000,00 доларів США у зв`язку з відчуженням громадянином України ОСОБА_12 за договорами дарування нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд приходить до переконання, що такі є не обґрунтованими.

Відповідно до ст.7 Угоди про наміри грошові кошти повинні бути передані «українською стороною» «італійській стороні» після продажу квартир за ринковими цінами.

Позивачем не надано суду доказів, що такий продаж квартир відбувся та взагалі мав місце, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкт нерухомого майна при передачі майна укладався договір дарування.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, враховуючи вищевказані процесуальні норми, слід зазначити, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову з підстав та мотивів викладених вище.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Стосовно доводів відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до статтi 256 Цивiльного кодексу України позовна давнiсть це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивiльного права або iнтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Позовна давнiсть є iнститутом цивiльного права i може застосовуватися виключно до вимог зi спорiв, що виникають у цивiльних вiдносинах, визначених у частинi першiй статтi 1 ЦК України, та у господарських вiдносинах ( стаття 3 Господарського кодексу України).

За приписами статей 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Під час розгляду справи у суді представник відповідача заявила про застосування строку позовної давності

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

В той же час, норма ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Ст.7 Угоди про наміри визначено, що якщо з будь-яких причин протягом 12 місяців з моменту укладення Угоди товариство не буде створене і не будуть здійснені майнові внески, які об`єднують дві власності, «українська сторона» бере на себе зобов`язання перед «італійською стороною» продати третім особам за вигідними ринковими цінами придбані за рахунок «італійської сторони» квартири (в нинішньому стані). Після продажу отримані кошти мають бути передані «українською стороною» «італійській стороні».

Отже, вже 17 березня 2006 року, після спливу 12 місяців з дня укладення Угоди, позивачу повинно бути відомо про не створення визначеного товариства та не внесення до нього майнових внесків співзасновниками, з цього часу розпочинається перебіг встановленого трирічного строку позовної давності.

Натомість, позовна заява подана позивачем до суду 02.11.2018 року, про що свідчить відмітка на поштовому штемпелі (а.с.88-89), тобто з пропущенням строку позовної давності. ( після спливу 12 років)

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушен-ням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовува-тись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріаль-ному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Зважаючи на такі обставини, доводи відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності є обґрунтованими та правомірними.

Разом із цим, згідно роз`яснень, даних в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Однак, оскільки позов необґрунтований і недоведений по суті, у ньому належить відмовити саме з цих підстав, а не внаслідок спливу строку позовної давності.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

У відповідності до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

До судових дебатів у справі відповідачем подано 18.05.2022 року до суду заяву про розподіл судових витрат, відповідно до якої під час розподілу судових витрат просить покласти на позивача понесені відповідачем судові витрати в розмірі 6280 грн., пов`язані із оплатою проведеної у даній справі судової почеркознавчої експертизи, що підтверджується рахунком за проведення експертизи від 11.12.2019 №22 та квитанцією від 03.01.2020 на суму 6280 грн.

Відповідно ст. 141 ЦПК України суд вважає, що з позивача слід стягнути на користь відповідача судові витрати в розмірі 6280 грн., пов`язані із оплатою проведеної у даній справі судової почеркознавчої експертизи, а сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 8 810 грн. покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 259 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України , суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 , поданого в особі уповноваженого представника адвоката Кулачко Тараса Миколайовича до ОСОБА_3 про стягнення суми грошових коштів у розмірі 103 000,00 дол. США, що у гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ станом на день подання позовної заяви складає 2 896 239,70 грн. відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач громадянин Італійської Республіки ОСОБА_2 - місце перебування: АДРЕСА_2 ;

Відповідач ОСОБА_3 місце проживання: АДРЕСА_3 ;

Дата складання повного тексту судового рішення - 30.05.2022.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца