Справа № 344/1962/19
Провадження № 22-ц/4808/117/22
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Кукурудза Б.І., Максюти І.О.

за участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2020 року в складі судді Бородовського С.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Івано-Франківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про виключення відомостей про батька з актового запису,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Івано-Франківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про виключення відомостей про батька з актового запису.

Позов мотивовано тим, що 05 березня 2008 року між сторонами зареєстровано шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . При реєстрації народження сина в силу вимог частини першої статті 122 СК України позивача записано батьком дитини. Однак відповідно до звіту щодо тесту на батьківство №ID 23863 від 24 січня 2019 року, виконаного лабораторією «GENORAMA LLC», він не є біологічним батьком дитини.

Посилаючись на вказані обставини просив суд виключити відомості про нього як батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з актового запису про народження від 06 грудня 2018 року №2805, складеного Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вони з відповідачкою дійсно 10 липня 2017 року підписали заяву пацієнтів про застосування допоміжних репродуктивних технологій. Після цього він здав біологічний матеріал, а колишня дружина пройшла курс лікування. Однак, у період з 10 липня по 30 липня 2017 року лікування не призвело до очікуваного результату настання вагітності. У подальшому будь-яких інших заяв про надання згоди на застосування допоміжних репродуктивних технологій, в тому числі з використанням донорських біологічних матеріалів він не давав. Відтак не підписував і надану Прикарпатським центром репродукції людини заяву про застосування допоміжних репродуктивних технологій від 02 квітня 2018 року. Крім того, згідно з листками призначень за листопад 2017 року і квітень 2018 року для лікування ОСОБА_2 використовувався заморожений біоматеріал, хоча згоду на замороження і розморожування він також не надавав. Натомість суд даних обставин не врахував і прийшов помилкового висновку про відсутність у нього права на оспорювання батьківства.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2020 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на дачу ОСОБА_1 письмової згоди від 02 квітня 2018 року щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій. В решті рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 березня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Парфан Т.Д. доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 заперечили доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Івано-Франківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 народився в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій. Враховуючи інтереси дитини та надання позивачем згоди на застосування допоміжних репродуктивних технологій суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не вправі оспорювати батьківство.

З таким висновком колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 05 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу чоловікові та дружині присвоєно прізвище ОСОБА_7 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06 грудня 2018 року ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у графі «батько» зазначено - ОСОБА_1 , у графі «мати» - ОСОБА_2 .

Позивач, посилаючись на те, що він не є біологічним батьком дитини, просив суд виключити відомості з актового запису про народження про нього як батька ОСОБА_8 .

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом статті 133 СК України, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

Відповідно до частини першої статті 123 СК України, у разі народження дружиною дитини, зачатої в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, здійснених за письмовою згодою її чоловіка, він записується батьком дитини.

Згідно положень статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини сьомої статті 281 ЦК України повнолітні жінка або чоловік мають право за медичними показаннями на проведення щодо них лікувальних програм допоміжних репродуктивних технологій згідно з порядком та умовами, встановленими законодавством.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що син сторін зачатий у результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» застосування штучного запліднення та імплантації ембріона здійснюється згідно з умовами та порядком, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за медичними показаннями повнолітньої жінки, з якою проводиться така дія, за умови наявності письмової згоди подружжя, забезпечення анонімності донора та збереження лікарської таємниці.

Умови і порядок застосування штучного запліднення та імплантації ембріона визначаються Міністерством охорони здоров`я України.

Так, застосування методик допоміжних репродуктивних технологій, врегульовано Порядком застосування допоміжних репродуктивних технологій в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 вересня 2013 року № 787 (далі - Порядок), який визначає механізм та умови застосування методик допоміжних репродуктивних технологій.

Згідно п. 1.2 Порядку, під допоміжними репродуктивними технологіями (далі - ДРТ) розуміються методики лікування безпліддя, за яких маніпуляції з репродуктивними клітинами, окремі або всі етапи підготовки репродуктивних клітин, процеси запліднення і розвитку ембріонів до перенесення їх у матку пацієнтки здійснюються в умовах in vitro .

У розділі І «Загальні положення» Порядку визначено, що питання щодо застосування методик ДРТ вирішується після оформлення заяви пацієнта/пацієнтів щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій за формою, наведеною в додатку 2 до цього Порядку (далі - Заява пацієнта щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій), медичного огляду та відповідного обстеження (пункт 1.8).

Заява пацієнта щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій повинна містити інформацію на яку саме методику допоміжної репродуктивної технології пацієнт надає згоду.

Для застосування екстракорпорального запліднення достатньою нормативною умовою буде підписання Заяви пацієнта щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій, у якій міститься добровільна згода на надання медичної допомоги методами ДРТ з метою лікування безпліддя.

Встановлено, що 10 липня 2017 року сторони надали згоду на застосування ДРТ відповідно до Заяви позивача і відповідача щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій за формою, наведеною в додатку 2 Порядку.

Заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 10 липня 2017 року засвідчують їх добровільну згоду про надання медичної допомоги методами допоміжних репродуктивних технологій ЕКЗ (екстракорпоральне запліднення). Сторонам роз`яснено що для лікування може знадобитися не одна спроба до моменту настання вагітності; що у процесі лікування можуть бути виявлені невідомі раніше факти, через які можливо, буде потрібно змінити план чи спосіб лікування; що лікування може виявитися безрезультатним. (т.1 а.с.86-89).

У матеріалах справи наявна також заява сторін від 02 квітня 2018 року щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій за формою, наведеною в додатку 2 Порядку, підпис у якій, згідно з висновком почеркознавчої експертизи, яка проведена 04 серпня 2020 року Івано-Франківським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

З огляду на те, що в заяві пацієнта щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій за формою, наведеною в додатку 2 Порядку, зазначено, що для лікування може знадобитися не одна спроба до моменту настання вагітності, то така Заява пацієнта підписується один раз і поширюється на проведення необхідної кількості спроб за певним методом ДРТ, на який дала згоду фізична особа, а відтак підписана сторонами 10 липня 2017 року Заява щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій поширюється на проведення необхідної кількості спроб за певним методом ДРТ.

Відповідно до п. 5.1 Порядку, донація гамет та ембріонів - процедура, за якою донори за письмово оформленою добровільною згодою надають свої статеві клітини-гамети (сперму, ооцити) або ембріони для використання в інших осіб при лікуванні безпліддя.

Пунктом 5.24 Порядку визначено, що використання донорських гамет та ембріонів здійснюється за Заявою пацієнта/пацієнтів щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій із гаметами/ембріонами донорів за формою, наведеною в додатку 16 до цього Порядку, заявою пацієнтки/пацієнтів про використання донорських ооцитів, інформованою добровільною згодою на донорство ембріонів.

Таким чином для використання ДРТ, які передбачені розділом V Порядку, обов`язковою умовою є складання Заяви пацієнта/пацієнтів щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій із гаметами/ембріонами донорів усталеної форми, а саме за формою, наведеною в додатку 16 до цього Порядку.

На виконання вимог ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 16 червня 2021 року Державним закладом «Прикарпатський центр репродукції людини» надано документацію щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій подружжя ОСОБА_7 .

Згідно наданих письмових доказів, зокрема копії медичної картки подружжя Калин №3173, копій заяв пацієнтів щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій даних «ембріологічного журналу» та «Журналу обліку та здачі сперми» встановлено, що подружжя ОСОБА_7 погодилося на застосування щодо них методів допоміжних репродуктивних технологій з метою лікування. У процесі лікування подружжя ОСОБА_7 лікарями закладу не здійснювалося донації гамет та ембріонів, у порядку встановленому розділом V наказу Міністерства охорони здоровя України від 09.09.2013 р. №787 Про затвердження Порядку застосування допоміжних репродуктивних технологій в Україні. Згода пацієнтів щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій із гаметами/ембріонами донорів за формою, що наведена в додатку 16 Порядку не отримувалась.

Вказані обставини також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки: лікар ОСОБА_9 та лікар-ембріолог ОСОБА_10 .

Позивач обґрунтовуючи свої вимоги про виключення відомостей про нього як батька ОСОБА_8 , посилався на звіт щодо тесту на батьківство від 24 січня 2019 року № ID 23863, виконаний лабораторією «GENORAMA LLC», відсутнє кровне споріднення між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 (передбачуваний батько) виключається як біологічний батько дитини (а. с. 6, т. 1).

Крім того, згідно з експертним заключенням про біологічне материнство № МG19-61795 від 07 лютого 2019 року, виконаним лабораторією «Medical Genomics Ltd», біологічне материнство передбачуваної матері ( ОСОБА_2 ) до дитини ( ОСОБА_4 ) виключається, ймовірність материнства складає 0 % (а. с. 6, 56 т. 1).

З огляду на те, що у наданому позивачем звіті зазначена дата забору біологічного матеріалу 06.01.2019 року, (тобто до укладення договору про отримання «зразків» біологічного матеріалу) та ненаданням представником позивача пояснень щодо розбіжності даних стосовно дати отримання «зразків» біологічного матеріалу надісланого на дослідження лабораторії «GENORAMA LLC», за клопотанням представника позивача ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у даній справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, на вирішення якої поставлено питання чи є ОСОБА_1 біологічним батьком малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно висновку судового експерта О.О. Берещак від 21.12.2021 року № СЕ-19/114-21/19004-БД Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру - Калин Назар Михайлович ІНФОРМАЦІЯ_3 не може бути біологічним батьком малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 не може бути біологічною матір`ю малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.3 а.с. 94- 102).

Згідно роз`яснень, які містяться у постанові Верховного Суду від 25.08.2020 року по справі N 478/690/18, висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Аналізуючи зібрані докази в справі у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 , підписавши 10 липня 2017 року заяву щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій, надав згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій методом ЕКЗ (екстракорпоральне запліднення), який стосується використання репродуктивного матеріалу подружжя, натомість згоди на використання таких допоміжних репродуктивних технологій як донація гамет та донація ембріонів, яка оформляється окремою заявою пацієнта, не надавав.

Таким чином матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_11 надав згоду на застосування тих допоміжних репродуктивних технологій, в результаті яких народився ОСОБА_3 , позивач не є біологічним батьком дитини, а тому вимоги про виключення відомостей про нього як батька дитини ОСОБА_4 з актового запису про народження є обґрунтованими.

Заперечення відповідачки ОСОБА_2 про те, що позивач в момент реєстрації його батьком дитини знав про те, що не являється біологічним батьком дитини, а також те, що надаючи згоду на екстракорпоральне запліднення був повідомлений про наявність таких ризиків спеціалістами Прикарпатського центру репродукції людини не підтверджені будь-якими доказами.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та постановив рішення з порушенням норм матеріального права, то ухвалене рішення суду, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Виключити відомості про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , як батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з актового запису № 2805 від 06 грудня 2018 року про народження ОСОБА_4 , складеного Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Б.І. Кукурудз

І.О. Максюта