Провадження №4-с/523/37/22
У Х В А Л А

"27" грудня 2022 р. м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді: Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання: Ахламової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 міста Одеси, цивільну справу за скаргою стягувача ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця щодо примусового виконання виконавчого листа №1527/2-5702/11 про стягнення матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Стягувач ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в порядку ст.447 ЦПК України, на бездіяльність державного виконавця щодо примусового виконання виконавчого листа №1527/2-5702/11 про стягнення матеріальної шкоди, якою просить суд:

-визнати незаконною бездіяльність старшого державного виконавця Першого Суворовського Відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Буюклі Олега Олексійовича щодо неналежного виконання ним виконавчих дій по примусовому виконанню рішення за виконавчим листом № 1527/2-5702/11, виданим 24.12.2019 року Суворовським районним судом м. Одеси;

-зобов`язати старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Буюклі Олега Олексійовича виконати судове рішення за ВП № 60948409 від 10 січня 2020 року про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 221 176, 05 грн. та судового збору у розмірі 3 486,20 грн. належним чином.

В обґрунтування скарги, стягувач ОСОБА_1 зазначає наступне. За рішенням Суворовського районного суду м. Одеси та виданим на його виконання виконавчим листом по цивільній справі № 1527/2-5702/11, боржника ОСОБА_2 зобов`язано привести до первісного стану земельну ділянку по АДРЕСА_1 та стягнути з неї на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 221 176, 05 грн., та судові витрати 3 486, 20 грн. Виконавчий лист виданий 24.12.2019 року Суворовським районним судом м. Одеси та одразу спрямований до примусового виконання до Першого Суворовського Відділу державної виконавчої служби м. Одеси. Постановою від 10.01.2020 року старший державний виконавець Буюклі О.О. відкрив виконавче провадження за №60948409. Постановою від 27.01.2020 року державний виконавець арештував кошти боржника ОСОБА_2 . Після цього, старший державний виконавець Буюклі О.О. не зробив жодних дій для належного виконання рішення суду. Неодноразово заявник ОСОБА_1 звертався до державного виконавця із заявами та скаргами, однак безрезультатно. Після 16 березня 2020 року, державний виконавець почав посилатись на карантин та заборону виконувати будь-які виконавчі дії. Останнє звернення було передано до ДВС 17.12.2020 року, однак так нічого і не було зроблено для виконання судового рішення, бездіяльність державного виконавця Буюклі О.О. продовжується.

Ухвалою судді від 23 листопада 2021 року прийнято скаргу ОСОБА_1 до розгляду, відкрито провадження у справі за скаргою, призначено судове засідання, витребувано з Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) належним чином засвідчену копію виконавчого провадження ВП № 60948409 з примусового виконання виконавчого листа №1527/2-5702/11, виданого 24.12.2019 року Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в сумі 221176,05 грн. та судових витрат в розмірі 3486,20 грн.

21.01.2022 року на адресу суду надійшли копії виконавчого провадження №60948409.

У судове засідання заявник ОСОБА_1 з`явився, підтримав заявлену ним скаргу у повному обсязі, зазначив що державний виконавець Буюклі О.О. взагалі не вчиняв виконавчих дій для належного виконання рішення суду, зокрема: не притягнув боржника до відповідальності за невиконання рішення суду, не з`ясував обсяг майна, яке може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не виділив з нього частину боржника ОСОБА_2 , не обмежив виїзд ОСОБА_2 за межі кордону України, не поставив питання про притягнення її до кримінальної відповідальності, крім того незаконно намагався змусити ОСОБА_1 забезпечити умови щодо зберігання цінних паперів у банківських установах України, що взагалі суперечить всім засадам цивільного законодавства України. Державний виконавець Буюклі О.О. значно затягнув строк виконання рішення суду, безпідставно роблячи вигляд, що він звертає стягнення на вексель, на який неможливо було взагалі звернути стягнення. Виконання боржником рішення суду, після більше 1,5 річного строку перебування скарги в провадженні суду, на думку ОСОБА_1 не унеможливлює визнання незаконними дій державного виконавця Буюклі О.О. Також ОСОБА_1 заперечував проти допуску у судове засідання державного виконавця Таран В.В., та будь-яких інших державних виконавців, оскільки він оскаржує бездіяльність саме державного виконавця Буюклі О.О., а державний виконавець Таран В.В. не надала суду довіреність, яка би давала їй повноваження на представництво інтересів саме державного виконавця Буюклі О.О.

Представник ОСОБА_1 адвокат Аруцева І.Г., з`явившись до судового засідання, підтримала скаргу ОСОБА_1 у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним в скарзі. Заявою просила здійснити розгляд скарги за її відсутності.

Державний виконавець Буюклі О.О., з`явившись до судового засідання 21.02.2022 року, не визнав доводи скарги ОСОБА_1 , надав копії документів виконавчого провадження № 60948409, в стані не прошитому, та не пронумерованому, зазначив що він виконав та продовжує виконувати належним чином рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в сумі 221176,05 грн. та судових витрат в розмірі 3486,20 грн. Перелік вчинених ним дій підтверджується копією виконавчого провадження, наданого суду. Державним виконавцем було виявлено майно боржника а саме простий вексель. Згідно ч.8 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» виявлені під час опису цінні папери, ювелірні та інші побутові вироби із золота, срібла, платини і металів платинової групи, дорогоцінного каміння і перлів, а також лом і окремі частини таких виробів, на які накладено арешт, підлягають обов`язковому вилученню і не пізніше наступного робочого дня передаються на зберігання банкам України, відповідно до умов договорів, укладених з органами державної виконавчої служби або приватними виконавцями. У Відділі відсутні укладені з банківськими установами України договори про зберігання цінних паперів, тому процедура звернення стягнення на вексель, внаслідок законодавчої неврегульованості, зупинилась на стадії призначення суб`єкта оціночної діяльності.

Державний виконавець Таран В.В., який було передано виконавче провадження на виконання, надала суду копію ВП №60948409, прошиту та пронумеровану. Також надала Заперечення проти скарги, яким зазначала про належність виконання рішення суду, навела хронологію виконання. При цьому, в скарзі також зазначила про хід виконання виконавчого листа №1527/2-5702/11 виданого 24.12.2019 року Суворовським районним судом м. Одеси про зобов`язання ОСОБА_2 привести до первісного стану земельну ділянку по АДРЕСА_1 , за яким 07.07.2022 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Державний виконавець Значека В.В., уповноважений на представництво інтересів Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції, надав суду наступні документи: копію постанови про закінчення виконавчого провадження №60948409 від 02.09.2022 року, копію платіжного доручення №8695 від 06.09.2022 року, копію наказу від 05.10.2022 року про звільнення ОСОБА_3 , копію наказу від 16.11.2022 року про надання відпустки для догляду за дітьми ОСОБА_4 .

При обґрунтуванні законності допуску до участі у справі державного виконавця Таран В.В. та державного виконавця Значека В.В., суд вважає за необхідне зазначити, що не приймає до уваги доводи ОСОБА_1 щодо незаконності дій суду по їх допуску до участі у справі.

Суд зазначає, що державний виконавець Таран В.В. та державний виконавець Значека В.В. були допущена судом до участі в цій справі, як представники Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції, у провадженні якого перебуває ВП №60948409.

Допускаючи наведених осіб до участі у справі, суд виходив із того, що розглядається скарга на бездіяльність державного виконавця у порядку судового контролю за виконанням судового рішення. Державний виконавець Буюклі О.О. перебуває у відпустці по догляду за дитиною, ВП 60948409 неодноразово передавалось для виконання від одного виконавця до іншого.

За таких обставин, суд має встановити виконавчий орган, на виконанні у якого перебуває виконавче провадження, та вирішити питання щодо правомірності рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця щодо вчинення усіх необхідних та передбачених законом виконавчих та інших дій у виконавчому провадженні, спрямованих на виконання рішення суду у справі, оскільки згідно з положенням статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Така позиція суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 31.08.2022 року по справі № 761/24136/15-ц, які застосовуються судом до даних правовідносин.

Стягувач ОСОБА_2 , з`явившись до судовогозасідання 21.02.2022 року, не визнала скаргу ОСОБА_1 , зазначила що вона надала вексель, на який повинні звернути стягнення. Станом на теперішній час у неї немає можливості інакше виконати рішення суду, однак вона не ухиляється від його виконання. У подальшому, подала до суду постанову про закінчення виконавчого провадження №60948409 від 02.09.2022 року, у зв`язку із повним виконанням виконавчого документа.

У судове засідання 27.12.2022 року сторони не з`явились, були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи.

Представник заявника адвокат Аруцева І.Г. подала до суду заяву про розгляд скарги у її відсутність.

Державний виконавець Значека В.В., уповноважений на представництво інтересів Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції, надав суду заяву про розгляд справи за наявними матеріалами, просив відмовити у задоволенні скарги, внаслідок її необґрунтованості.

Боржник ОСОБА_2 подала до суду заяву про розгляд скарги у її відсутність.

Відповідно до ч.2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 .

Статтями 124, 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у ЦПК України, а також у Законі України «Про судоустрій і статус суддів». Так, частинами першою, другою статті 18 ЦПК України та частинами другою, четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відтак, забезпечення виконання судових рішень покладається, у тому числі, на суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

На важливість належного виконання судових рішень неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Так, за позицією Конституційного Суду України, висловленою у рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 пункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого статті 55 Конституції України права кожного на судовий захист.

Забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статті 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України, взявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні висновки щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарги на дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення розглядаються за правилами Розділу VІІ ЦПК України.

Згідно частини 1 статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Частиною 2 статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У даному випадку, стягувач ОСОБА_1 просить визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Буюклі О.О., зобов`язати виконати рішення суду.

Суд виходить із того, що бездіяльність, на відміну від дії, має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого невчинення особою певних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж усього часу її перебігу.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними зокрема в постановах Верховного Суду: від 22 грудня 2021 р. у справі № 760/19348/20, від 23 жовтня 2019 р. у справі № 127/2-2177/2005 та від 8 липня 2020 р. у справі № 589/6044/13.

З огляду на викладене, суд вважає що скарга подана ОСОБА_1 у строки, встановлені частиною 1 статтею 449 ЦПК України.

Судом встановлено, що згідно виконавчого листа, виданого 24.12.2019 року Суворовським районним судом м. Одеси, на виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси, яке набрало законної сили 25 травня 2017 року, по справі № 1527/2-5702/11 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_1 суму завданої в результаті неправомірних дій матеріальної шкоди в розмірі 221 176,05 грн., а також судові витрати.

Матеріалами виконавчого провадження №60948409 підтверджується наступне.

09.01.2020 року Начальнику Першого Суворовського ВДВС м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, представником заявника ОСОБА_1 ОСОБА_6 , була подана до суду заява про прийняття на примусове виконання виконавчого листа за № 1527/2-5702/11, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 24 грудня 2019 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_1 суму завданої в результаті неправомірних дій матеріальної шкоди в розмірі 221 176, 05 грн., а також судові витрати.

Постановою старшого державного виконавця Буюклі О.О. від 10.01.2020 року відкрито виконавче провадження № 60948409 з виконання виконавчого листа № 1527/2-5702/11, виданого 24.12.2019 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в сумі 221176,05 грн. та судових витрат.

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, отриманого за запитом державного виконавця Буюклі О.О., станом на 15.01.2020 року, ОСОБА_2 перебуває у шлюбі із ОСОБА_7 , номер актового запису 54 від 21.01.1994 року.

Постановою старшого державного виконавця Буюклі О.О. від 27.01.2020 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника ОСОБА_2 , крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику.

Згідно відповіді № від 28.01.2020 року до Пенсійного фонду України, інформацію про останнє місце роботи ОСОБА_2 не знайдено.

Згідно акту старшого державного виконавця Буюклі О.О. від 18.02.2020 року, встановлено що на момент виходу державного виконавця за адресою мешкання боржниці, нікого не виявлено, оскільки на стук та дзвін двері ніхто не відчинив.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 19.02.2020 року, отриманої на запит державного виконавця Буюклі О.О., власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 з 20.12.2019 року являється ОСОБА_8 , на підставі договору дарування, серія та номер:2995, виданого 20.12.2019 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В.

27.02.2020 року боржник ОСОБА_2 звернулась до державного виконавця Буюклі О.О. із клопотанням про звернення стягнення на цінні папери, просила прийняти у погашення вищезазначеного боргу простий вексель, серія АА2114504 від 13 травня 2019 року на суму 400 000 грн.

Вимогою від 02.03.2020 року №60948409/в-3, старший державний виконавець Буюклі О.О. вимагав у ОСОБА_2 надати документальне підтвердження свого права на вексель, на підставі самого векселя. У разі підтвердження відповідного права боржника на вексель, вчинити на користь відповідного органу державної виконавчої служби абр приватного виконавця іменного індосаменту або бланкового індосаменту. Вчинення такого індосаменту доцільне з метою легітимізації виконавця як законного держателя вилученого векселя на випадок можливої реалізації останнього під час проведення заходів зі звернення стягнення на вексель або на випадок можливого пред`явлення векселя до платежу зобов`язаній за ним особі. Суду не надано докази направлення наведеної вимоги ОСОБА_2 .

Згідно акту старшого державного виконавця Буюклі О.О. від 02.03.2020 року, встановлено що на момент виходу державного виконавця за адресою, вказаною у виконавчому листі, боржника не виявлено на місці, перевірити майновий стан не вдалось за можливе, оскільки на стук та дзвін двері ніхто не відчинив. Вимогу від 02.03.2020 року залишено у дверях.

В період з 02.03.2020 року по грудень 2020 року в матеріалах виконавчого провадження відсутні дані щодо вчинення державним виконавцем Буюклі О.О. будь-яких виконавчих дій за ВП 60948409.

Згідно відповіді на запит №92572250 від 15.12.2020 до Державної прикордонної служби України, відсутні дані щодо перетину боржником державного кордону.

Згідно відповіді на запит № 92572281 від 15.12.2020 до Міністерства внутрішніх справ України, відсутні зареєстровані за боржником транспортні засоби.

Згідно відповіді на запит №92572197 віл 15.12.2020 до Державної фіскальної служби, інформація щодо джерел отримання доходів в ДРФО відсутня;

Згідно відповіді на запит №92572205 від 15.12.2020 до Державної фіскальної служби України, боржник за вказаним у запиті податковим номером або серією та номером паспорта на обліку в органах ДФС не перебуває.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що первісно, надаючи суду копії документів виконавчого провадження №60948409, державний виконавець Буюклі О.О. не надав суду вищенаведені відповіді на запити. Відповідні документи вже значно пізніше надала державний виконавець ОСОБА_3 .

Згідно відповіді на запит № 95896176 від 08.02.2021 року до Міністерства внутрішніх справ України, відсутні дані про зареєстровані за боржником ОСОБА_2 транспортні засоби.

Згідно відповіді на запит № 95896141 від 08.02.2021 року до Державної фіскальної служби України, інформація про джерела отримання доходів боржника ОСОБА_2 відсутня.

Згідно відповіді на запит № 95896162 від 08.02.2021 року до Державної фіскальної служби України, боржник за вказаним у запиті податковим номером або серією та номером паспорта на обліку в органах ДФС не перебуває.

Повторною вимогою від 08.02.2021 року №4280, старший державний виконавець Буюклі О.О. вимагав у ОСОБА_2 надати документальне підтвердження свого права на вексель, на підставі самого векселя. У разі підтвердження відповідного права боржника на вексель, вчинити на користь відповідного органу державної виконавчої служби абр приватного виконавця іменного індосаменту або бланкового індосаменту. Вчинення такого індосаменту доцільне з метою легітимізації виконавця як законного держателя вилученого векселя на випадок можливої реалізації останнього під час проведення заходів зі звернення стягнення на вексель або на випадок можливого пред`явлення векселя до платежу зобов`язаній за ним особі. Матеріали виконавчого провадження, надані суду, не містять доказів надіслання цієї вимоги ОСОБА_9 .

Вимогою виконавця від 02.03.2021 року № 7373, старший державний виконавець Буюклі О.О. вимагав у ОСОБА_9 надати: документи підтверджуючі легітимність векселя простого Серії АА2114504 від 13.05.2019 року; належним чином завірені копії (Звіту про фінансовий стан) за Формою №1 згідно із додатком 1 до Стандарту 1, ФОП ОСОБА_9 .

Постановою старшого державного виконавця Буюклі О.О. від 03.06.2021 року накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення, з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 247397,48грн.

Згідно відповіді на запит №104856023 від 03.06.2021 до Державної фіскальної служби, боржник за вказаним у запиті податковим номером або серією та номером паспорта на обліку в органах ДФС не перебуває.

Згідно відповіді на запит №104856029 від 03.06.2021 року до Міністерства внутрішніх справ України, дані про зареєстровані за боржником ОСОБА_2 транспортні засоби відсутні.

Згідно відповіді на запит №104856052 від 03.06.2021 року до Державної прикордонної служби України щодо перетину боржником державного кордону, відсутні дані щодо перетину.

Вимогою на адресу ОСОБА_1 , старший державний виконавець Буюклі О.О. вимагав забезпечити умови щодо зберігання цінних паперів у банківських установах України відповідно до чинного законодавства, для подальшого їх опису та арешту. Згідно фіскального чеку, дана вимога надіслана на адресу ОСОБА_1 07.06.2021 року.

Згідно акту старшого державного виконавця Буюклі О.О. від 26.07.2021 року, встановлено що на момент виходу державного виконавця за адресою мешкання боржника: АДРЕСА_2 , боржника виявити не вдалось, оскільки на стук та дзвін двері ніхто не відчинив. Перевірити майновий стан не вдається можливим.

Викликом старшого державного виконавця Буюклі О.О., зобов`язано ОСОБА_2 з`явитись до виконавця 16.08.2021 (11-00) щодо сплати боргу за виконавчим документом або надання підтверджуючих документів про сплату. Згідно фіскального чеку, даний виклик надісланий на адресу ОСОБА_2 28.07.2021 року.

Постановою старшого державного виконавця Буюклі О.О. від 22.09.2021 року описано та накладено арешт на майно: вексель простий, Серії АА2114504 від 13 травня 2019 року на суму 400 000 грн, виданий у м. Одеса. Векселедавець: ОСОБА_2 . Боржник за векселем ОСОБА_9 . Разом із тим, матеріалами виконавчого провадження та Актом державного виконавця Таран В.В. від 13.07.2022 року підтверджується, що наведена постанова є проектом, тобто вексель так і не був описаний на арештований.

Постановою старшого державного виконавця Буюклі О.О. від 20.10.2021, призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_10 , який має сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, виданий 02.06.2020 за № 465/20, виданий Фондом державного майна України (строк дії 02.06.2023).

Частиною першою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з положеннями частин першої та п`ятої статті 26 цього Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Статтею 48 Закону України "Про виконавче провадження" визначено порядок звернення стягнення на кошти та інше майно, згідно з положеннями якої звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (частини перша, друга, четверта, шоста і восьма статті 48 Закону).

Предметом оскарження у цій справи є бездіяльність державного виконавця Буюклі О.О., протиправність якої полягає у невиконанні рішення суду, а саме у невчиненні всіх дій для його виконання.

Суд виходить із того, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Суд вважає, що обов`язком державного та приватного виконавця є вжиття всіх передбачених законом заходів для виконання судового рішення. Якщо державному чи приватному виконавцю незрозуміло рішення, порядок його виконання, то виконавець не позбавлений можливості звернутись до суду з заявою про роз`яснення рішення суду, про встановлення порядку виконання рішення.

З метою його виконання державний та приватний виконавець має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні, у разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів; здійснювати інші повноваження, передбачені Законом № 1404-VIII.

За даних обставин, судом не встановлено обставин, та матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що державний виконавець Буюклі О.О. вжив усіх передбачених Законом № 1404-VIII заходів щодо ефективного та своєчасного виконання рішення.

Зокрема, матеріалами виконавчого провадження № 60948409, наданими державним виконавцем на виконання ухвали суду, підтверджується що державним виконавцем Буюклі О.О. не вжито всіх заходів по виявленню майна боржника і його фіксації, зокрема:

-не зроблено дій щодо виявлення усіх рахунків боржника ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_7 , на яких могли перебувати кошти, що відносяться до спільної сумісної власності подружжя. При цьому, матеріали виконавчого провадження містять постанову про арешт коштів боржника від 27.01.2020 року, разом із тим не містять доказів її належного направлення до наведених банківських установ. Так само, відсутні відповідні листи від банківських установ, в підтвердження отримання постанови про арешт коштів боржника, та підтвердження її виконання, що зазвичай має місце, за аналогічних обставин;

-не зроблено запит до Державного реєстру речових прав на рухоме та нерухоме майно щодо чоловіка боржника ОСОБА_7 , з метою виявлення майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Також, зробивши запит до Державного реєстру речових прав на рухоме та нерухоме майно, за параметрами запиту адреси: АДРЕСА_1 , державний виконавець не зробив запит за параметрами особи боржника ОСОБА_2 . Відповідні запити були зроблені значно пізніше, вже іншим державним виконавцем Таран В.В.

-за період з 02.03.2020 року по грудень 2020 року в матеріалах виконавчого провадження відсутні дані щодо вчинення державним виконавцем Буюклі О.О. будь-яких виконавчих дій за ВП 60948409;

-не проведено перевірку майнового стану боржника не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (частини перша, друга, четверта, шоста і восьма статті 48 Закону).

- державний виконавець не звернувся до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_7 за межі України до погашення заборгованості за рішенням суду. Це було зроблено значно пізніше, вже іншим державним виконавцем Таран В.В.

- виклики державного виконавця на ОСОБА_2 , направлялись на адресу: АДРЕСА_2 , хоча остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та саме ця адреса зазначена у виконавчому листі;

- вихід на місце проживання боржника, здійснювався також за адресою: АДРЕСА_2 , хоча остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- матеріалами виконавчого провадження та Актом державного виконавця Таран В.В. від 13.07.2022 року підтверджується, що вексель, на який державний виконавець Буюклі О.О. зазначав, що намагається звернути стягнення, так і не був арештований та описаний, а лише було зроблено проект такої постанови.

Додатково щодо доводів державного виконавця про затримання виконання рішення суду з підстав утруднення звернення стягнення на вексель, наданий боржником, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно із Законом України «Про виконавче провадження» в процесі звернення стягнення на майно боржника, спочатку мають бути вжиті всі заходи по виявленню майна боржника і його фіксації і на цій стадії всі дії виконавця виправдані і законні, а на другій стадії має бути визначена вартість виявленого майна боржника, а на третій стадії виносить постанова про звернення стягнення на майно боржника.

Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (частина восьма статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

За викладених обставин, намагання державного виконавця вчинити дії зі звернення стягнення на вексель не могло бути причиною для невжиття всіх заходи по виявленню іншого майна боржника і його фіксації.

При розгляді справ вказаної категорії необхідно враховувати, що однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення. Немає сенсу в правосудді, якщо рішення судів не виконуються, а невиконання судових рішень є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з частиною 1 статті 14 Закону України "Про цінні папери і фондовий ринок" вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Відносини, пов`язані з обігом векселів в Україні, регулюються Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 9 червня 1930 року), а також Законами України "Про обіг векселів в Україні", Про цінні папери та фондовий ринок", Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", Про приєднання України до Женевської Конвенції 1930 року про врегулюванню деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів".

Статтею 75 Уніфікованого закону визначено, що простий вексель містить: назву "простий вексель", яка включена в текст документа і висловлена тією мовою, якою цей документ складений; безумовне зобов`язання сплатити визначену суму грошей; зазначення строку платежу; зазначення місця, в якому повинен бути здійснений платіж; найменування особи, якій або наказу якої повинен бути здійснений платіж; зазначення дати і місця складання простого векселя; підпис особи, яка видає документ (векселедавець).

Згідно з пунктом 1.2 Положення про порядок здійснення банками операцій з векселями в національній валюті на території України, затвердженого постановою Національного банку України від 16 грудня 2002 року № 508, векселедавець - юридична або фізична особа, яка видала простий або переказний вексель; векселедержатель - юридична або фізична особа, яка володіє векселем, що виданий або індосований цій особі чи її наказу, або індосований на пред`явника, або шляхом бланкового індосаменту, чи на підставі інших законних прав.

Статтею 77 Уніфікованого закону про переказний та простий векселі передбачено, що до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, а саме положення щодо: індосаменту (статті 11 - 20); строку платежу (статті 33 - 37); платежу (статті 38 - 42); права регресу у разі неплатежу (статті 43 - 50, 52 - 54); платежу у порядку посередництва (статті 55, 59 - 63); копій (статті 67 і 68); змін (стаття 69); позовної давності (статті 70 і 71); неробочих днів, обчислення строків і заборони пільгових строків (статті 72, 73 і 74).

До простого векселя також застосовуються такі положення: положення, які стосуються переказного векселя, який підлягає оплаті за адресою третьої особи або у місцевості, іншій, ніж місце проживання трасата (статті 4 і 27); застереження про відсотки (стаття 5); розбіжності щодо суми, яка підлягає оплаті (стаття 6); наслідки підпису відповідно до умов, зазначених у статті 7; наслідки підпису особи, яка діє без повноважень або з перевищенням своїх повноважень (стаття 8); і положення, які стосуються бланкового переказного векселя (стаття 10).

До простого векселя також застосовуються такі положення: положення щодо забезпечення авалем (статті 30 - 32); у випадку, передбаченому в останньому абзаці статті 31, якщо в авалі не зазначено, за кого він даний, вважається, що він даний за векселедавця простого векселя.

Відповідно до статті 16 Уніфікованого закону власник переказного векселя вважається його законним держателем, якщо його право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть якщо останній індосамент є бланковим. Закреслені індосаменти вважаються при цьому ненаписаними. Якщо за бланковим індосаментом іде інший індосамент, то особа, яка підписала останній, вважається такою, що придбала вексель за бланковим індосаментом.

Таким чином особа, у якої знаходиться вексель, вважається його законним держателем, якщо її право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть, якщо останній із них є бланковим.

Якщо останній індосамент є бланковим або на пред`явника (тобто в ньому не зазначено особу, що отримує вексель), законним векселедержателем такого векселя вважається особа, у якої вексель фактично знаходиться. Така особа має всі права за векселем, у тому числі право вимоги платежу за ним.

Законний векселедержатель не зобов`язаний доводити наявність і дійсність своїх прав за векселем, вони вважаються наявними і дійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 23 травня 2018 року у справі № 904/8711/17.

Вищенаведеними нормами закону не передбачено обов`язку законного векселедержателя на підтвердження наявності та дійсності його прав за таким простим векселем надавати оригінал договору, на підставі якого у векселедавця простого векселя виникла заборгованість перед векселетримачем за вказаним простим векселем.

Схожий правовий висновок Верховний Суд зазначив у постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 910/772/19, вказавши про те, що суд першої інстанції у вказаній справі дійшов помилкового висновку про недійсність зобов`язання боржника за векселем як такого, що повинно обґрунтовуватися іншими, крім дійсного векселя, документами на підтвердження виникнення основного зобов`язання боржника перед кредитором.

У вказаній постанові також зазначено про те, що зобов`язання за векселем є дійсними, якщо його складено з дотриманням вимог статей 75, 77 Уніфікованого закону та статті 5 Закону України "Про обіг векселів в Україні".

Відповідно до частини 5 статті 5 ЗУ «Про обіг векселів в Україні» вексель підписується від імені фізичних осіб - власноручно зазначеною фізичною особою або уповноваженою нею особою, із зазначенням індивідуального ідентифікаційного номера з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, наданого податковим органом (крім випадків відсутності індивідуального ідентифікаційного номера в осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття індивідуального ідентифікаційного номера та офіційно повідомили про це відповідні державні органи), та даних паспорта громадянина України або паспортних документів іноземця векселедавця або трасанта (серія та номер паспорта громадянина України або паспортних документів іноземця, найменування органу, що видав паспорт громадянина України або паспортний документ іноземця, та дата його видачі, місце проживання). У разі якщо вексель підписується уповноваженою особою, до тексту векселя включається посилання на довіреність фізичної особи, відповідно до якої уповноважена особа має право підписувати вексель.

Дослідивши та проаналізувавши зміст простого векселя Серія АА 2114504 від 13 травня 2019 року, суд вважає за необхідне зазначити, що строк пред`явлення його до виконання сплив 13 травня 2020 року.

За змістом статей 76, 77 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі (далі - Уніфікованого закону), вбачається, що простий вексель, строк платежу в якому не зазначено, вважається таким, що підлягає оплаті за пред`явленням; до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, зокрема, положення щодо строку платежу (статті 33-37 Уніфікованого закону).

Частиною 1 статті 34 та частиною 1 статті 35 Уніфікованого закону визначено, що переказний вексель строком за пред`явленням підлягає оплаті при його пред`явленні і такий вексель повинен бути пред`явлений для платежу протягом одного року від дати його складання.

Отже, простий вексель, емітований боржником-векселедавцем без зазначення конкретного строку платежу за векселем, є таким, що підлягає оплаті за пред`явленням.

Такий висновок Верховного Суду, викладений ним в постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 910/772/19, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України визначеною пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов`язаних з обігом векселів" №5 від 08.06.2007 за наслідком прийняття відповідних постанов Верховного Суду України.

Оскільки датою складання простого векселя, наданого державному виконавцю боржником ОСОБА_2 , є 13 травня 2019 року, такий вексель мав бути пред`явлений до платежу протягом одного року з дня його складання, тобто до 13 травня 2020 року.

При цьому, суд виходить із того, що у даному випадку неможливо користуватись положеннями статті 70 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, яка встановлює трирічний строк пред`явлення вимог до векселедавця простого векселя.

Згідно правової позиції яку Верховний Суд виклав в постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 756/4913/17 відповідно до абзацу 1 статті 70 Уніфікованого закону позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються через три роки, які обчислюються від дати настання строку платежу. Такий строк застосовується як щодо позову векселедержателя, так і щодо позовних вимог, пред`явлених до акцептанта переказного векселя векселедавцем, індосантами, авалістами та іншими особами, до яких права за векселем перейшли внаслідок виконання ними вексельного зобов`язання.

Аналогічно суди повинні вирішувати спори за участю векселедавця простого векселя (стаття 78 Уніфікованого закону).

Перебіг трирічного строку на пред`явлення позовних вимог до акцептанта переказного векселя або до векселедавця простого векселя починається з дати настання строку платежу, зазначеного у векселі.

Встановлені статтею 70 Уніфікованого закону строки для пред`явлення позовних вимог за векселем є присічними, вони не можуть бути змінені за угодою сторін і не підлягають зупиненню або відновленню. Суд застосовує ці строки незалежно від заяви сторони.

Після їх закінчення припиняється дія матеріального права вимоги платежу від зобов`язаних за векселем осіб.

З огляду на вищенаведені норми права, застосування трирічного строку передбачено законом лише у разі пред`явлення особою позовних вимог до векселедавця простого векселя, а не у випадку пред`явлення такого векселя особисто зобов`язаній за таким векселем особі.

Таким чином, строк пред`явлення векселя до платежу до боржника ОСОБА_9 припинився 13 травня 2020 року, відповідно всі дії державного виконавця після 13 травня 2020 року, щодо звернення стягнення на вексель не змогли би привести до виконання рішення суду.

На думку суду, пред`явлення векселя державному виконавцеві не перериває строк пред`явлення векселя стягувачу.

Також, боржник за погодженням зі стягувачем мав право передати йому вексель або реалізувати його та передати кошти від його реалізації стягувачу в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом.

Це також узгоджується з положеннями ст. 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

За наведених обставин, незрозумілі причини не пред`явлення векселя до виконання ОСОБА_2 до ОСОБА_9 протягом річного строку, яке би забезпечило виконання ОСОБА_2 зобов`язань за рішенням суду перед ОСОБА_1 .

Також суд зауважує на тому, що за наданими суду копіями матеріалів виконавчого провадження №60948409 вбачається наступне:

- виконавче провадження було відкрите 10.01.2020 року;

- із клопотання про звернення стягнення саме на простий вексель Серія АА 2114504 від 13 травня 2019 року, боржник ОСОБА_2 звернулась 27.02.2020 року;

- вимогою від 02.03.2020 року державний виконавець вимагає у ОСОБА_2 надати документальне підтвердження свого права на вексель на підставі самого векселя.

Разом із тим, надані суду копії матеріалів виконавчого провадження не містять доказів направлення зазначеної вимоги ОСОБА_2 , до речі на відміну від деяких інших постанов державного виконавця, які містять такі докази.

У подальшому, дії стосовно простого векселя Серія АА 2114504 від 13 травня 2019 року державний виконавець розпочав вчиняти майже через рік 08.02.2021 року датується повторна вимога до ОСОБА_2 , при цьому надані суду копії виконавчого провадження також не містять докази надіслання зазначеної повторної вимоги ОСОБА_2 .

Суд зауважує на тому, що Актом державного виконавця Таран В.В. від 13.07.2022 року встановлено, що вексель виданий з дефектом форми, а тому він не підлягає опису і арешту.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дій, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій, що є недопустимим з огляду на положення статті 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судових рішень.

Подібна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 619/562/18, висновки якої враховуються судом по даній справі, згідно

З огляду на викладене, доводи ОСОБА_1 щодо неналежного виконання державним виконавцем Буюклі О.О. рішення суду за виконавчим листом №1527/2-5702/11 знайшли своє підтвердження матеріалами справи, а тому скарга в частині визнання незаконною бездіяльності підлягає задоволенню.

В свою чергу, у задоволенні скарги в частині вимог ОСОБА_1 про зобов`язання старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконати рішення суду, суд вважає за необхідне відмовити.

Державний виконавець Значека В.В., уповноважений на представництво інтересів Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції, надав суду наступні документи: копію постанови про закінчення виконавчого провадження №60948409 від 02.09.2022 року, копію платіжного доручення №8695 від 06.09.2022 року, якими підтверджується закінчення ВП №60948409, згідно постанови від 02.09.2022 року, у зв`язку із виконанням вимог виконавчого документа.

За викладених обставин, у суду відсутні правові підстави для задоволення скарги в частині зобов`язання виконати судове рішення за ВП № 60948409 від 10 січня 2020 року про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 221 176, 05 грн. та судового збору у розмірі 3 486,20 грн., оскільки воно є виконаним. Одночасно, суд не вбачає необхідності давати оцінку діям державних виконавців, які здійснювали виконання рішення суду

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що закінчення виконавчого провадження № 60948409, у зв`язку із виконанням, під-час розгляду судом скарги на бездіяльність державного виконавця, не унеможливлює здійснення судом оцінки дій державного виконавця Буюклі О.О., щодо своєчасного виконання рішення суду.

Керуючись ст.ст. 260, 261, 263, 315,316 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу стягувача ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця щодо примусового виконання виконавчого листа №1527/2-5702/11 про стягнення матеріальної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконною бездіяльність старшого державного виконавця Першого Суворовського Відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Буюклі Олега Олексійовича щодо неналежного виконання ним виконавчих дій по примусовому виконанню рішення за виконавчим листом №1527/2-5702/11, виданим 24.12.2019 року Суворовським районним судом м. Одеси, ВП №60948409;

У задоволенні скарги в іншій частині відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складання повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 261 ЦПК України.

Повний текст ухвали суду складено 27.12.2022 року.

Суддя: К.О. Далеко