Справа № 464/5012/21 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/4555/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н. П. Крайник

суддів: О.М.Ванівського, О.Я. Мельничук

розглянувши в місті Львові, в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 листопада 2021 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства із позовом, в якому просить стягнути з відповідачів за період з 01 березня 2017 року по 31 липня 2020 року заборгованість за послуги з централізованого опалення у сумі 13 518,87 грн, інфляційних втрат в сумі 1229,85 грн, 3% річних в сумі 749,01 грн, покликаючись на неналежне виконання зобов`язань.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» за період з 01 березня 2017 року по 31 липня 2020 року заборгованість за послуги з централізованого опалення у сумі 13518,87 грн, інфляційних втрат в сумі 1229,85 грн, 3% річних в сумі 749,01 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» по 567,50 грн судового збору з кожного.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вказує, що суд не прийняв до уваги та не дав належної оцінки тому, що позивач звернувся до суду одночасно із заявою про видачу судового наказу та із позовною заявою про стягнення заборгованості щодо тих же відповідачів, з тим же предметом та тих самих підстав, а саме про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення. 27.07.2021 року у справі №464/4327/21 було видано судовий наказ щодо тих самих відповідачів з тим самим предметом та з однакових підстав, що і по даному рішенню, і за той самий період часу. Вважає, що суд мав би залишити позовну заяву без розгляду.

Вважає, що суд позбавив відповідачів можливості особисто взяти участь у судовому засіданні та надати відповідні пояснення, внаслідок чого прийшов до невірного висновку про наявність у відповідачів з 01.03.2017 року заборгованості та стягнув таку в повному обсязі з врахуванням інфляційних втрат та 3% річних.

Крім того, районнм судом не враховано, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду, у зв`язку з чим було подано заяву про застосування строків позовної давності. Звертає увагу суду на те, що періодична оплата комунальних послуг не свідчить про визнанням боргу відповідачами, тому строк позовної давності відповідно до положень ст. 264 Цивільного кодексу України не можна вважати таким, що переривався.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 21 червня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 24 червня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , де і зареєстроване їх місце проживання.

Позивачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» за вказаною адресою надаються послуги з централізованого опалення, що підтверджується показниками побудинкового лічильника теплової енергії та розрахунком кількості теплової енергії, спожитої на потреби опалення та гарячого водопостачання будинку по АДРЕСА_2 за період з 2017-2020 років (що не заперечувалося відповідачами).

Відповідно до ст.ст.319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. До комунальних послуг належать: послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (ст.ст.1, 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч. 1 ст. 9, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення споживачі зобов`язані оплачувати за надані житлово-комунальні послуги. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Також за положеннями ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Виходячи з приписів ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи даний позов, суд першої інстанції взяв до уваги правовий висновок, викладений в постанову Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 639/10591/14-ц, згідно якої факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати наданих послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність письмово оформлених договірних відносин не може бути підставою для звільнення від оплати комунальних наданих послуг.

Колегія суддів також погоджується з оцінкою судом першоїі інстанції наданого відповідачами експертного висновку щодо функціонування систем опалення та гарячого водопостачання в будинку АДРЕСА_2 , як такого, що не є належним та достатнім доказом, який би свідчив про безпідставність вимог позивача, з огляду на те, що такий складений к.т.н, доцентом кафедри Національного університету «Львівська політехніка» Кравець Т.Ю. без дати.

Згідно з розрахунком позивача за спірною адресою за період з 01 березня 2017 року по 31 липня 2020 року утворилася заборгованість, яка складається з наступного: 13 518,87 грн послуги з централізованого опалення; 1229,85 грн - інфляційні нарахування; 749,01 грн 3 % річних.

Відповідачами вказаний розрахунок належними доказами не спростовано.

Щодо доводів відповідачів про зловживання позивача, яке полягає у нарахуванні на час карантинних обмежень 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів враховує прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року, якими визначено, що на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

У ст.549 ЦК України надано визначення неустойки (штрафи, пені), якою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позивачем нараховано індекс інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України.

Аналізуючи наведені норми права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» щодо заборони нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) не розповсюджуються на індекс інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, що розраховані у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу і позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України, є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

У відповідності до ст.258 ЦПК України судовий наказ є одним із видів судових рішень.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 04 січня 2021 року судовий наказ Сихівського районного суду м. Львова від 09 жовтня 2020 року було скасовано, тому саме з цього часу й розпочався новий перебіг строку позовної давності. З огляду на те, що позивач звернувся до суду з позовом у липні 2021 року, колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що такий не є пропущеним та переривався внесенням платежів в рахунок оплати за централізоване опалення у листопаді 2017 року, що, у свою чергу, свідчить про визнання заборгованості.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що посилання відповідачів на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 є безпідставним, оскільки йдеться інші обставини справи - відмова у видачі судового наказу у зв`язку з наявністю між сторонами спору про право, тому висновок є нерелевантним до правовідносин, що виникли у даній справі.

Ураховуючи те, що судовий захист право кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів може бути реалізовано у позовному провадженні або шляхом видачі судового наказу, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на те, що відповідачі мають зобов`язання перед позивачем по оплаті житлово-комунальних платежів і зазначене ними не спростовано.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 24 червня 2022 року.

Головуючий: Н. П. Крайник

Судді О.М. Ванівський

О. Я. Мельничук