Провадження № 22-ц/811/270/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

без участі сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Термопласт плюс» та ФОП ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Термопласт плюс» та ФОП ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовні вимоги мотивував тим, що 08 серпня 2019 року ОСОБА_2 отримав від нього кошти в сумі 72710 гривень за доставлені ним вікна та двері(згідно кредитного договору №180619 між ОСББ» Проспект Свободи,54 Ужгород»).

Оплата ним здійснювалася у зв`язку з тим, що підрядчик ФОП ОСОБА_3 не розрахувався з ОСОБА_2 за товар, хоча відповідно до банківської довідки від 02 липня 2020 року кошти по кредиту, згідно державної програми «Ощадний дім» для встановлення вікон і дверей у будинку за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 209345 гривень, були перераховані банком постачальнику, а саме ФОП ОСОБА_3 , 20 червня 2019 року в повному обсязі і відповідно до умов договору.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 , у яких були між собою певні домовленості, він сплатив власні кошти за товар не будучи у договірних відносинах із ОСОБА_2 та третіми особами: Товариство з обмеженою відповідальністю «Термопласт плюс» та ФОП ОСОБА_3 , тому вважав, що кошти набуті безпідставно і мають бути повернуті йому.

Факт отримання коштів підтверджується відповідною розпискою написаною ОСОБА_2 власноруч 08 серпня 2019 року.

Позивач вважав, що оскільки між ним та відповідачем у справі договору укладено не було, то грошові кошти в розмірі 72710 гривень були передані без будь якої правової підстави.

З урахуванням зазначених обставин та уточнених позовних вимог від 17 червня 2021 року ОСОБА_1 просив:

Стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно набуті кошти в сумі 72710 гривень та компенсацію витрат у зв`язку з розглядом справи в сумі 10000 гривень, а всього 82710 гривень (а.с.1-5;108-112).

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань ФОП ОСОБА_3 перед відповідачем, у яких між собою були домовленості, він ОСОБА_1 сплатив власні кошти за товар не будучи у договірних відносинах з відповідачем та третіми особами, тому вважає, що кошти набуті безпідставно та мають бути йому повернені.

Вважає, що оскільки між ним та відповідачем у справі договору укладено не було, тому вважає, що грошові кошти у розмірі 72 710 грн. були передані без будь-якої правової підстави.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 18 червня 2019 року об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Проспект Свободи 54 Ужгород» уклало кредитний договір №1806619 з ПАТ «Державний ощадний банк» (надалі - кредитний договір), на підставі якого вищевказане ОСББ отримало кредит у сумі 209 345,00 гривень на придбання енергоефективного обладнання та матеріалів згідно Державної цільової економічної програми енергоефективності і розвитку сфери виробництва енергоносіїв з відновлювальних джерел енергії та альтернативних видів палива на 2010-2020 роки, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2010 року №243 та відповідно до Програми відшкодування частини кредитів, отриманих ОСББ, ЖБК на впровадження заходів з енергозбереження, капітального ремонту та реконструкції багатоквартирних будинків у м. Ужгород на 2018-2022 роки («Теплий дім»).

Вказаний договір від імені ОСББ «Проспект Свободи 54-Ужгород» підписав голова правління Пайда І.І.

Також, судом встановлено, що між ОСББ «Проспект Свободи 54-Ужгород» та ФОП ОСОБА_3 15 квітня 2019 року було укладено договір купівлі - продажу товару (вікон та дверей) на суму 209 345,00 грн., відповідно до якого ФОП ОСОБА_3 зобов`язаний повністю передати товар Покупцю протягом 14-ти днів з моменту оплати.

Відповідно до долученої до позовної заяви довідки філії-Закарпатське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 02 липня 2020 року встановлено, що кошти у сумі 209 345,00 гривень отримані об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Проспект Свободи 54-Ужгород» згідно кредитного договору №180619, укладеного з ПАТ «Державний ощадний банк», 20 червня 2019 року були перераховані постачальнику ФОП ОСОБА_3 у повному обсязі.

Проте, враховуючи такі обставини справи та показання сторін, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ФОП ОСОБА_3 не в повному обсязі поставив ОСББ «Проспект Свободи 54-Ужгород» вікна та двері згідно отриманих від них коштів у сумі 209 345,00 гривень, а отже, не виконав взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору купівлі продажу від 15 квітня 2019 року.

Також, встановлено, що влітку 2019 року ОСОБА_1 , познайомившись із ОСОБА_2 у місті Ужгород, попросив придбати вікна та двері для їх встановлення у вищезгаданому будинку. На таке його прохання ОСОБА_2 погодився та придбав для ОСОБА_1 за отримані в нього кошти вікна та двері, які привіз і передав останньому, які згодом були встановлені ТзОВ «Термопласт плюс».

У суді першої інстанції ОСОБА_1 показав, що вікна та двері на суму 72 710.00 грн. на його прохання були доставлені ОСОБА_2 в обумовлені ними термін за адресою АДРЕСА_2 , і самі ці вікна двері були встановлені ТзОВ «Термопласт плюс».

Даний факт підтверджується розпискою, наданою ОСОБА_2 від 08 серпня 2019 року, також договором підряду №18 укладеним 24 травня 2019 року між замовником ОСББ «Проспект Свободи 54-Ужгород» та підрядником ТзОВ «Термопласт плюс» та актом наданих послуг від 16 серпня 2019 року відповідно до вищевказаного договору підряду.

Тобто, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 влітку 2019 року виникли договірні відносини, які 08 серпня 2020 року ОСОБА_2 виконав та написав розписку про отримання таких коштів.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Укладеним між сторонами договором обумовлена ціна товару, строки доставки товару.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при:

1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін;

2) розірванні договору в судовому порядку;

3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом;

4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України;

5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що доктрина venirecontrafactumproprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - nonconceditvenirecontrafactumproprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venirecontrafactumproprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них .

Як зазначено вище, ОСОБА_2 відповідно до раніше досягнутої домовленості з ОСОБА_1 виконав взяті на себе обов`язки, а саме придбав та доставив обумовлені між ними вікна та двері, які згодом були встановлені ТзОВ «Термопласт плюс».

Факт виконання ОСОБА_2 обов`язків взятих на себе підтверджується показаннями сторін та матеріалами справи.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність між сторонами договірних відносин.

Крім цього, суд першої інстанції правильно зазначив, що розписка відповідно до статті 1047 ЦК України видається на підтвердження укладення договору позики, який у даному випадку не укладався.

Надана позивачем розписка не містить ознак двостороннього договору купівлі-продажу, зокрема зазначений документ не містить прав та обов`язків обох сторін.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що предметом позову в цій справі є стягнення з ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів та зазначив наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України ).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11 , частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або у триматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу .

Зобов`язання повинно належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що належних доказів позивачем на підтвердження позовних вимог не надано, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову за недоведеністю є обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 березня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.