ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 грудня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/1294/22

Головуючий у першій інстанції Олійник В. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1254/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз»,

третя особа що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2022 року (місце ухвалення м. Ніжин, дата складання повного тексту судового рішення 31.10.2022) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» про визнання дій незаконними та зобов`язання встановлення індивідуального лічильника газу,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Ващенко М.О. звернулась до суду з позовом до АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» про визнання дій незаконними та зобов`язання встановлення індивідуального лічильника газу.

В обгрунтування позову посилалась, що позивач є співвласником квартири за адресою АДРЕСА_1 і є побутовим споживачем газу для приготування їжі, проте його квартира не обладнана індивідуальним лічильником газу.

Вказує, що на неодноразові звернення 31.01.2019, у грудні 2021 року, 14.01.2022 позивача та інших власників квартир вказаного будинку, який облаштований загальнобудинковим лічильником газу, щодо встановлення індивідуальних лічильників газу відповідно до ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» ПАТ «Чернігівгаз» було відмовлено.

Тому вважає, що відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник газу позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача, передбачені Законом України «Про захист прав споживача».

У позові представник ОСОБА_1 адвокат Ващенко М.О. просить визнати незаконними дії АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» щодо не встановлення індивідуального лічильника газу побутовому споживачу ОСОБА_1 у квартитрі АДРЕСА_2 , та зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» встановити індивідуальний лічильник газу побутовому споживачу ОСОБА_1 у кв. АДРЕСА_2 .

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 26.10.2022 позов ОСОБА_1 до АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» про визнання дій незаконними та зобов`язання встановлення індивідуального лічильника газу, задоволено.

Визнано незаконними дії АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» щодо не встановлення індивідуального лічильника газу побутовому споживачу ОСОБА_1 у кв. АДРЕСА_2 .

Зобов`язано АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» встановити індивідуальний лічильник газу побутовому споживачу ОСОБА_1 у кв. АДРЕСА_2 .

Стягнуто із АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» в дохід держави 992 грн 40 коп. судового збору.

В обгунтуваненя наявності підстав для задоволенння позовних вимг суд першої інстанції виходив з того, що встановлення загальнобудинкового вузла обліку за місцем проживання позивача не звільняє відповідача від обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачу відповідно до ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», вимоги якого мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Також судом зазначено, що на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, отже він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на позивача, як споживача, є неправомірним.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» Шимко М.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду від 26.10.2022 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права, оскільки за адресою позивача АТ «Чернігівгаз» вже забезпечив облік природного газу відповідно до закону, а тому позивач може встановити квартирний лічильник газу окремо на квартиру за власні кошти.

У скарзі заявник посилається на те, що з дотриманням встановленого законом порядку за ініціативи АТ «Чернігівгаз та за його рахунок в багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_3 , був організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу марки Іігоп С-25, заводський № 5917435 та 06.03.2017 був прийнятий в експлуатацію. 01.02.2018 між АТ «Чернігівгаз» та КП «Керуюча компанія «Північна» (управитель) підписаний акт приймання загально будинкового комерційного вузла обліку газу в експлуатацію та укладений договір щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, тому наголошує, що саме з цієї дати по ньому можуть проводитись комерційні розрахунки за надання населенню послуг з газопостачання.

Заявник вказує, що на час виникнення спірних правовідносин ні законом, ні підзаконними нормативними актами не було передбачено встановлення лише індивідуальних лічильників газу, а визначено обов`язок суб`єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території про забезпечення приладовим комерційним обліком газу.

Крім того, наголошує, що Типовий договір не містить зобов`язання відповідача щодо встановлення індивідуального лічильника газу в квартирі позивача, натомість відповідно до абз. 6 п. 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надвання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу, у разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти.

Також заявник посилається, що запровадження індивідуального обліку у абонентів тільки з газовою плитою потребує значних коштів, у зв`язку з високою загальною вартістю встановлення індивідуального обліку та тривалих термінів встановлення індивідуального обліку, тому з метою недопущення зростання тарифів на розподіл природного газу, ліцензіатами проводяться заходи щодо забезпечення споживачів обліком природного газу, зокрема, в частині запровадження масштабного встановлення загальнобудинкового обліку природного газу, що потребує значно менше коштів.

Крім того, за доводами апеляційної скарги, у AT «Чернігівгаз» виникає право виконувати роботи з оснащення лічильниками, а у споживача обов`язок щодо забезпечення комерційного обліку природного газу, споживачем якого він є, за рахунок різних джерел фінансування (в том) числі спільного фінансування). Або споживач має право самостійно придбати лічильник газу та звернутися до AT «Чернігівгаз» для узгодження дій щодо встановлення лічильника газу та отримати відповідну компенсацію протягом 12-ти місяців.

Як наголошує заявник, тарифи визначаються Держрегулятором НКРЕКП і відповідно до Типового договору розподілу природного газу, а тому АТ «Чернігівгаз» за рахунок тарифу на розподіл встановив в будинку позивача загальнобудинковий лічильник згідно списку, який затверджено НКРЕКП та фінансуванням, яке було передбачено Планом розвитку на 2016¬-2018 роки.

Вважає помилковим посилання суду першої інстанції на положення ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки оскільки ця норма є загальною, яка регулює будь-які взаємовідносини між споживачами та надавачами послуг, проте вказана норма може бути застосована тільки у разі коли порушені права споживача, які передбачені спеціальними нормативними актами, що регулюють певні правовідносини споживача з надавачем послуг.

Заявник також не погоджується з посиланням суду першої інстанції на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 07.11.2018 у справі № 214/2435/17, оскільки спір виник за інших обставин, враховуючи, що у справі позивачі вимагали встановлення квартирних лічильників за відсутності загально будинкового лічильника газу.

За доводами скарги, судом першої інстанції не взято до уваги, що на час встановлення загальнобудинкового лічильника газу за адресою позивача редакція Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» не містила вимогу до суб`єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території, оснащувати споживачів природного газу - фізичних осіб індивідуальними лічильниками газу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, заяваник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 08.08.2018 у справі № 296/6536/17-ц та від 06.11.2019 у справі № 161/15083/16-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Ващенко М.О. просить апеляційну скаргу АТ «Чернігівгаз» залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду від 26.10.2022 без змін. В обгрунтування посилається на те, що оскільки позивач користується послугами газопостачання із врахуванням встановлених тарифів (з 2011 по 31.05.2017), в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, відповідач зобов`язаний вчинити дії передбачені ст. 3,4,6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», забезпечити встановлення до 1 січня 2021 року лічильника газу у квартирі позивача за рахунок коштів відповідача.

ОСОБА_1 та його адвокат Ващенко М.О. в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 140, 141).

Від представника ОСОБА_1 адвоката Ващенко М.О. на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи без її уасті (а.с. 150).

Враховуючи наведене та виходячи з положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи у відсутність осіб, що не з`явилися.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «Чернігівгаз», обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом по справі встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником кв. АДРЕСА_2 (а.с. 11-12) з відкритим особовим рахунком № НОМЕР_1 , у якій встановлена одна газова плита ПГ-4, нарахування за спожитий природній газ здійснюється на двох осіб.

Згідно копії постанови НКРЕКП від 19.06.2017 ПАТ «Чернігівгаз» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території м. Чернігів та Чернігівської області (а.с. 56-57).

Відповідно до Статуту АТ ОГРС «Чернігівгаз» від 29.03.2019 товариство є правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Чернігівгаз (а.с. 58-62).

Отже, АТ ОГРС «Чернігівгаз» є Оператором ГРМ і суб`єктом господарювання, на якого покладені обов`язки згідно ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

За матеріалами справи, багатоквартирний будинок АДРЕСА_4 з 06.03.2017 облаштований загальнобудинковим приладом обліку газу, акт про прийняття до експлуатації якого складений від 01.02.2018 (а.с. 51, 52).

Як убачається з матеріалів справи, 31.01.2019 та 14.01.2022 позивач ОСОБА_2 звертався до АТ «Чернігівгаз» щодо встановлення індивідуального лічильника газу у його квартирі.

На звернення позивача АТ «Чернігівігаз» надано відповідь про відмову у встановленні у встановленні індивідуального лічильника газу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстнції виходив з того, що встановлення загальнобудинкового вузла обліку за місцем проживання позивача не звільняє відповідача від обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачу відповідно до ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», вимоги якого мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

За висновком суду, відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача, при цьому задоволення вимог позивача буде відповідати державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню, встановлення позивачу індивідуального лічильника забезпечить оплату ним саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

Також судом зазначено, що на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, отже він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на позивача, як споживача, є неправомірним.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Як наведено у статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (частина перша статті 7 Закону).

Споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом (частина друга статті 7 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.

Як зазначено у частині першій статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується на таких принципах: регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку споживача, місцезнаходження та форми власності юридичних осіб тощо; дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС Оператор ГРМ суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

З метою отримання та реєстрації достовірної інформації про обсяги і якість природного газу під час його транспортування, розподілу, постачання, зберігання та споживання здійснюється приладовий облік природного газу (частина перша статті 18 Закону України «Про ринок природного газу»).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції, чинній на час звернення із позовом до суду) та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.04.2012 № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі до 1 січня 2021 року.

Позивач є споживачем природного газу, а відповідач оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1 1.3 Типового договору постачання природного газу споживачам цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Установлено, що позивач приєднався до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ.

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору постачальник зобов`язується постачати природний газ споживачу в необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати Постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом, що позивач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу.

Враховуючи викладене, оскільки позивач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» забезпечити встановлення індивідуальних лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі.

Відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача. З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним.

Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, апеляційний суд враховує положення ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Судом враховано, що ПАТ «Чернігівгаз», правонаступником якого є АТ «ОГС «Чернігівгаз», яке відповідно до наведених норм має обов`язок з встановлення лічильників газу у строк до 01 січня 2021 року і товариство повинно вживати заходів щодо залучення джерел фінансування цих робіт, а покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 214/2435/17, від якої Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав відступати (постанова від 26.10.2021 року у справі № 212/5836/17).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.10.2021 у справі № 212/5836/17 дійшла висновку про те, що дії газорозподільної організації щодо визначення обсягів спожитого природного газу до 01 січня 2021 року на підставі показників загальнобудинкового лічильника газу будуть правомірними за одночасного дотримання таких умов: у споживачів не встановлені індивідуальні лічильники обліку газу; загальнобудинковий лічильник газу встановлений з дотриманням положень законодавства, зокрема, за наявності згоди на це співвласників відповідного багатоквартирного будинку. За відсутності хоча б однієї з указаних умов дії газорозподільчої організації щодо визначення обсягів спожитого природного газу до 01 січня 2021 року на підставі показників загальнобудинкового лічильника газу суперечитимуть як Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», так і приписам законодавства про зміст, допустимі обмеження та непорушність права власності (Конституція України, ЦК України, Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Таким чином, слід вважати, що оператор газорозподільної системи, який в односторонньому порядку встановив для багатоквартирного будинку загальнобудинковий лічильник природного газу, як до 20 січня 2018 року, так і після цієї дати, діяв з порушенням вимог законодавства.

Апеляційний суд не бачає підстав для не врахування вказаних висновків Великої Палати Верховного Суд під час розгляду цієї справи в силу приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Враховуючи викладене, встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу без надання доказів погодження, як з позивачем, так і з іншими власниками квартир та нарахування вартості спожитого газу на підставі показників загальнобудинкового вузла обліку газу порушують права позивача, оскільки в процесі обліку спожитого газу не відображається фактичне споживання газу кожним окремо споживачем багатоквартирного будинку, у квартирі якого відсутній лічильник, що призводить до нарахування вартості споживання газу, який насправді не використовувався споживачем.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що загальнобудинковий вузол обліку природного газу був встановлений за ініціативою ПАТ «Чернігівгаз», правонаступником якого є АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз», без погодження з мешканцями будинку, а тому встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу без погодження із позивачем та нарахування вартості спожитого газу на підставі показників загальнобудинкового вузла обліку газу не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог позивача щодо встановлення індивідуального лічилька газу.

АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» не уклало договору з окремими побутовими споживачами (власниками квартир, не обладнаних квартирними лічильниками газу) на зняття показань будинкового вузла обліку.

В матеріалах справи відсутні належні і допустимі документальні докази надання позивачем згоди на встановлення загально будинкового лічильнику газу. Не надано таких доказів і в апеляційному суді.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням викладеного безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгазгаз» правомірно встановило загальнобудинковий вузол обліку згідно з вимогами законодавства.

Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, апеляційний суд враховує, що відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Саме на АТ «Оператор газорозподільної системи «Чернігівігаз» покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 212/5712/17, від 24.10.2019 у справі № 214/5776/17, від 04.03.2020 у справі № 211/2131/18, від 17.04.2020 року у справі № 215/2712/18-ц, від 20.07.2020 у справі № 212/1796/18-ц.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, правильність висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернігівгаз» залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 22.12.2022.

Головуючий Судді :