Справа № 459/3221/21 Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М.В.
Провадження № 22-ц/811/2619/22 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Цьони С.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 вересня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області (в подальшому «Фонд»), в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь 60 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач з 15.09.1982 року до 15.08.1985 року працював на шахті «Молодогвардійська» в/о «Краснодонвугілля» гірничим робітником; з 23.09.1985 року до 31.01.1994 року працював на шахті № 10 «Великомостівська» «Укрзахідвугілля» підземним прохідником; з 16.05.1994 року по 19.02.2003 року працював на ДВАТ «Шахта відродження» прохідником, коли і був звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України унаслідок невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я, а відтак сумарно пропрацював в умовах впливу шкідливих факторів 19 років та 7 місяців. У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці у нього погіршився стан здоров`я, внаслідок чого він змушений був звертатись за медичною допомогою і 05.03.2003 року йому було вперше встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання та 50 % втрати професійної працездатності, яку зараховано з 21.01.2003 року. 22.02.2006 року позивачу безтерміново встановлено 3-тю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання та 60 % втрати професійної працездатності, з яких: 40 % - від 21.01.2003 року (зараховано з 18.01.2006 року); 20 % - вперше від 13.12.2005 року (зараховано з 13.12.2005 року), через що він неодноразово знаходився на амбулаторному та стаціонарному лікуванні. Зазаначалося, що позивачу внаслідок отриманого професійного захворювання було завдано великої моральної школи у вигляді фізичних та душевних страждань, оскільки він не в змозі вести активний спосіб життя та змушений витрачати значні кошти на лікування. Враховуючи вищенаведене, просив позов задовольнити та стягнути на його користь завдану йому моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 60 000 гривень (а.с. 1-4).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_1 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області у дохід держави 454 грн. 00 коп. судового збору (а.с. 115-118).

Дане рішення оскаржили, як позивач, так і відповідач.

Позивач просить оскаржуване рішення змінити та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, а саме: стягнути з відповідача на його користь саме 60 000 грн. моральної шкоди, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи (а.с. 136-137).

Відповідач просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що Фонд не є належним відповідачем у даній справі, оскільки позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов`язків, а тому заподіяна йому шкода випливає з трудових правовідносин і повинна відшкодовуватися роботодавцем.

Вважає, що позивачем не долучено до матеріалів справи доказів про наявність факту спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з його професійним захворюванням (а.с. 125-129).

Ухвалами Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року відкрито апеляційні провадження за вищезгаданими апеляційними скаргами та запропоновано сторонам протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу (а.с. 139-140, 141-142).

Сторони отримали вищезгадані ухвали та апеляційні скарги 04 листопада 2022 року (а.с. 144, 145), однак лише позивач надіслав до суду свій відзив, у якому просить його апеляційну скаргу задовольнити, а апеляційну скаргу Фонду залишити без задоволення (а.с. 150).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6 частини 2 статті 356).

У відповідності до роз`яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3) і розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (зокрема, стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану п.9).

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма учасниками справи, що позивач з 15 вересня 1982 року по 19 лютого 2003 року працював на різних підземних роботах на підприємствах вугільної промисловості, коли і був звільнений з роботи у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я за пунктом 2 статті 40 КЗпП України (а.с. 8-10).

Відповідно до висновку МСЕК від 05.03.2003 року позивачу уперше було встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання та 50 % втрати професійної працездатності, яку зараховано з 21.01.2003 року (а.с. 11).

22.02.2006 року позивачу безтерміново встановлено 3-тю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання та 60 % втрати професійної працездатності, з яких: 40 % - від 21.01.2003 року (зараховано з 18.01.2006 року); 20 % - вперше від 13.12.2005 року (зараховано з 13.12.2005 року) (а.с. 13).

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що спірні правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди працівнику (позивачу) виникли саме з 05 березня 2003 року з моменту встановлення позивачу вперше за висновками МСЕК ступеню втрати професійної працездатності за професійним захворюванням.

Враховуючи викладене, до спірних правовідносин підлягає до застосування Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом і 3 групи інвалідності, відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 якого було встановлено, що у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому, оскільки акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, а якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, то новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

З огляду на вказане не можуть прийматися до уваги доводи апеляційної скарги з посиланням на Закон України № 717-V (згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-ХІУ), так як Закон України № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема - і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Враховуючи викладене, до спірних правовідносин підлягає до застосування Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача.

Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення і у практиці Верховного Суду, зокрема при ухваленні ним 12 лютого 2020 року постанови у справі № 459/3304/16-ц (провадження № 61-27804св18) з аналогічних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що в результаті ушкодження здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання позивачу було спричинено моральну шкоду, відшкодування якої той має право вимагати у відповідача, а розмір цієї шкоди в сумі 30 000 грн., присуджений судом до стягнення з відповідача на користь позивача, колегія суддів вважає таким, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційні скарги на нього, які не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2022 року - 2 481, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є майнова вимога про стягнення з відповідача 60 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відтак, ціна позову у цій справі складає 60 000 грн., яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481, 00 грн. х 100 = 248 100, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 60 000 грн., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 вересня 2022 року- без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 29 грудня 2022 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.