ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/395/22 Справа № 208/1914/21 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання сина, який продовжує навчання, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обгрунтування якого зазначила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наразі син є повнолітнім, та навчається в відокремленому структурному підрозділі «Дніпровський фаховий коледж інженерії та педагогіки ДВНЗ «Український державний хіміко - технологічний університет», на 1 курсі, денної форми навчання, за спеціальністю 141 (електроенергетика, електротехніка та електромеханіка), за державним замовленням. Термін навчання з 15.09.2020 року по 30.06.2023 року. Вказує, що відповідач є працездатною особою, проте, як батько матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання не надає, а всі витрати покладаються виключно на неї.

Враховуючи вищезазначене, позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти на її користь, на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення зо дня подачі позову до суду та до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), до закінчення сином навчання в відокремленому структурному підрозділі «Дніпровський фаховий коледж інженерії та педагогіки ДВНЗ "Український державний хіміко - технологічний університет", термін навчання до 30.06.2023 року, щомісячно, але не більше ніж як до досягнення сином двадцяти трьох років, починаючи стягнення з 22.03.2021 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду про стягнення аліментів допустив до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд змінити рішення в частині стягнутих з ОСОБА_2 , аліментів з 1/6 до 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісяця, на її користь на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 22.03.2021 і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України щодо подання відзиву, не скористався.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 , актовий запис №706.

Суд встановив, що повнолітній ОСОБА_3 навчається у відокремленому структурному підрозділі "Дніпровський фаховий коледж інженерії та педагогіки ДВНЗ "Український державний хіміко - технологічний університет" на першому курсі денної форми навчання за державним замовленням, згідно довідки від 22.02.2021 року №352.

Встановлено, що термін навчання з 15.09.2020 року по 30.06.2023 року.

Судом встановлено, що відповідно до довідки про доходи відповідач ОСОБА_2 за період з листопада 2020 по квітень 2021 року, за шість місяців отримав дохід в розмірі 28 665, 35 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із законодавчо закріпленого обов`язку батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання та потребують у зв`язку з цим матеріальної допомоги, разом з тим врахував факт того, що на утриманні відповідача знаходиться малолітня дитина, та визначив розмір стягнення з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції неповне з`ясував обставин, що мають значення у справі, оскільки відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу, що підтверджував би його складний матеріальний стан. Крім того, зазначає, що наявність у відповідача малолітньої дитини не є перешкодою у сплаті аліментів саме у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційного скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до ч. 2 ст. 199 СК України право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто наявність у батька можливості надавати матеріальну допомогу дитині, що продовжує навчання у сукупності з іншими обставинами є вирішальною підставою для стягнення з батька аліментів на утримання дитини, що продовжує навчання після досягнення вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно визначився із правовідносинами, які виникли між сторонами і відповідно до норм ст.199 СК України дійшов вірного висновку про зобов`язання батьків утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги та вірно визначив розмір аліментів.

Висновок суду також узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції у повній мірі врахував вимоги ст. 200 СК України, взяв до уваги матеріальне становище повнолітнього сина, та матеріальне становище іншого з батьків, а саме відповідача, який має обов`язок матеріального забезпечення повнолітнього сина, у зв`язку з навчання.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання повнолітньої дитини у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку, відповідає вимогам закону та ґрунтується на фактичних обставинах справи.

Посилання апелянта на те, що відповідач працевлаштований, має змогу надавати матеріальну допомогу позивачу на утримання повнолітнього сина, були предметом дослідження у суді першої інстанції та їм була дана правильна правова оцінка.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, відповідає завданню цивільного судочинства, ухвалено на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова