Номер провадження: 22-ц/813/2247/22
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2020 року, постановленого під головуванням судді Коваленко О.Б., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Альфа Банк», третя особа - державний реєстратор КП «Агенція державної реєстрації» Кушнерова Римма Вячеславівна про скасування запису державного реєстратора, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Альфа Банк», третя особа - державний реєстратор КП «Агенція державної реєстрації» Кушнерова Р.В. про скасування запису державного реєстратора, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Одеської області, державний реєстратор Кушнерова Р.В. про державну реєстрацію 13.05.2019 року квартири АДРЕСА_1 за АТ «Альфа Банк»;

- зобов`язати АТ «Альфа банк» замінити на вхідних дверях квартири за адресою: АДРЕСА_2 два внутрішні замки за свій рахунок;

- зобов`язати АТ «Альфа Банк» в подальшому не чинити позивачу перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 до скасування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року №1340-VII;

- стягнути з АТ «Альфа Банк» 4 200 грн. за надання правової допомоги адвоката та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначила, що 24 квітня 2008 року ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 1501/0408/71-058, за умовами якого ОСОБА_1 був наданий кредит у сумі 67 590 доларів США для придбання нерухомості - квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зобов`язалась повернути всю суму кредиту до 24 квітня 2023 року шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі, встановленому договором - в сумі 807 доларів США.

В якості забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 24 квітня 2008 року було укладено іпотечний договір № 1501/0408/71-058-г-1, за умовами якого ОСОБА_1 передала банку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить останній на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2008 року.

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами, в тому числі і ОСОБА_1

15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк і ПАТ «Альфа Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, до якого була включена вимога за кредитним договором № 1501/0408/71-058 від 24.04.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 та іпотечним договором № 1501/0408/71-058-7-1 від 24.04.2008 року.

24 грудня 2013 року ПАТ «Альфа Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2915 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа Банк» було відмовлено.

17 листопада 2015 року апеляційний суд Одеської області рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2015 року скасував, прийняв нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Альфа Банк» задовольнив. Звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру під АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на користь ПАТ «Альфа Банк», у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1501/0408/71-058 від 24.04.2008 року, яка станом на 01.10.2013 року становить 463 979,10 грн., шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», з початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. Рішення суду щодо звернення стягнення на майно не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року залишено без змін.

В кінці січня 2019 року позивачка отримала повідомлення від АТ «Альфа Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто на квартиру АДРЕСА_1 . В повідомленні було зазначено, що АТ «Альфа Банк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Однак, в рішенні апеляційного суду Одеської області чітко зазначено, що рішення суду щодо звернення стягнення на майно не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Разом з тим, 19 червня 2019 року їй зателефонували і сповістили, що в квартирі в присутності представника АТ «Альфа Банк» замінюють замки у вхідних дверях та їх опечатають.

Вона піднялася до своєї квартири, замки у вхідних дверях вже були замінені і вхідні двері опечатані. Позивачка попросила дозволу у представника АТ «Альфа Банк» зайти до своєї квартири щоб взяти свої особисті речі та кошти, але їй було відмовлено.

Згодом позивачка довідалася, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на АТ «Альфа Банк», при цьому згоди на відчуження своєї квартири позивачка банку не давала.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Визнано незаконним рішення державного реєстратора комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Одеської області Кушнерової Р.В. щодо здійснення реєстрації права власності за АТ «Альфа Банк» на квартиру АДРЕСА_3 , запис № 31571505 від 13.05.2019 року.

Зобов`язано АТ «Альфа Банк» не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_3 , до звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.11.2015 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, АТ «Альфа Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд помилково застосував Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки позивач узгодила порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та підписанням договору іпотеки надала свій дозвіл на відповідні дії. Також позивачка не надала суду докази на підтвердження того, що майно є єдиним та постійним місцем проживання. Крім того, апелянт вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, який не призведе до відновлення порушеного права, що в свою чергу тягне за собою відмову у позові.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Чепелєв О.І., представник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, оскільки рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, які не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Рішення суду у відмовленій частині не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.

Протоколом автоматизованого розподілу від 08 лютого 2021 року визначений склад колегії суддів під головуванням судді Ващенко Л.Г. для розгляду справи (а.с. 168).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 березня 2021 року апеляційне провадження у справі було відкрито (а.с. 175).

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №1612/щ/15-21 ОСОБА_2 було звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 194).

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів,з урахуванням навантаження на суддів Одеського апеляційного суду (а.с. 195-196).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою АТ «Альфа-Банк» прийняти до провадження (а.с. 198).

Учасники справи про призначене судове засідання на 07 грудня 2022 року були сповіщені належним чином у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 218-225).

Від адвоката Чепелєва О.І., представника ОСОБА_1 до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 226).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило, також не надано клопотань про розгляд справи у режимі відеоконференції.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (19 грудня 2022 року).

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги,перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 24 квітня 2008 року ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 1501/0408/71-058, за умовами якого ОСОБА_1 був наданий кредит у сумі 67 590 доларів США для придбання нерухомості - квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зобов`язалась повернути всю суму кредиту до 24 квітня 2023 року шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі, встановленому договором - в сумі 807 доларів США.

В якості забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, між ВАТ «Сведбанк» таОСОБА_1 24 квітня 2008 року був укладений іпотечний договір № 1501/0408/71-058-г-1, за умовами якого ОСОБА_1 передала банку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить останній на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2008 року.

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами, в тому числі і ОСОБА_1

15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк та ПАТ «Альфа Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, до якого була включена вимога за кредитним договором № 1501/0408/71-058 від 24.04.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 та іпотечним договором № 1501/0408/71-058-7-1 від 24.04.2008 року.

24 грудня 2013 року ПАТ «Альфа Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2915 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа Банк» було відмовлено.

17 листопада 2015 року апеляційний суд Одеської області рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2015 року скасував, прийняв нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Альфа Банк» задовольнив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області вирішила: звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру під АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на користь ПАТ «Альфа Банк». В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1501/0408/71-058 від 24.04.2008 року, яка станом на 01.10.2013 року становить 463 979,10 грн.,шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження» з початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій.

Судом також встановлено, що рішення суду щодо звернення стягнення на майно не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині визнання незаконним рішення державного реєстратора та зобов`язання АТ «Альфа Банк» не чинити перешкоди у користуванні квартирою, суд першої інстанції виходив із того, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ст. 18 ч. 1 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За приписами ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Захист законних прав громадян є одним з найголовніших завдань держави, адже кожна цивілізована держава закріплює за своїми громадянами та юридичними особами певні права й намагається створити найсприятливіші умови для їх реалізацій. Так, відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. При цьому законодавство, зокрема Конституція, Цивільний кодекс надають усім власникам рівні умови для захисту права власності, мається на увазі саме юридична рівність власників у виборі та застосуванні встановлених законом засобів захисту.

У статті 16 ЦК України перелічені основні засоби захисту права власності. При цьому їх перелік не є вичерпним, вони можуть конкретизуватися, доповнюватися іншими актами цивільного законодавства. Дана стаття визначає головним чином ті засоби цивільно-правового захисту, які є універсальними для багатьох інститутів цивільного права або найбільш застосовуваними у судові практиці.

Частиною 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом вірно встановлено, що рішення суду першої та другої інстанцій були прийняті після вступу у законну силу Закону України «Про мораторій» від 03.06.2014 року № 1340- У11.

Дії щодо державної реєстрації 13.05.2019 року квартири АДРЕСА_1 за АТ «Альфа Банк» виконані всупереч рішенню від 17 листопада 2015 року апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року, тому є незаконними та необґрунтованими.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 645/3067/19.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції, з`ясувавши всі обставини справи, надані сторонами докази прийшов до обґрунтованого та законного висновку про визнання незаконним рішення державного реєстратора щодо здійснення реєстрації права власності за АТ «Альфа Банк» на іпотечну квартиру, а також зобов`язавши АТ «Альфа Банк» не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги АТ «Альфа Банк» про те, що суд помилково застосував Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки позивач узгодила порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та підписанням договору іпотеки надала свій дозвіл на відповідні дії є безпідставними з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 645/3067/19, в якій зазначено наступне:

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

За таких обставин, з урахуванням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», державний реєстратор не мав підстав для проведення державної реєстрації права власності на вказану квартиру за відповідачем в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також Верховний Суд зауважив, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності є правомірним та ефективним способом захисту прав позивача, з урахуванням положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Доводи про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, який не призведе до відновлення порушеного права, що в свою чергу тягне за собою відмову у позові також є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом своїх порушених прав, що передбачено нормами чинного законодавства.

Доводи про те, що позивачка не надала суду докази на підтвердження того, що майно є єдиним та постійним місцем проживання, колегія суддів вважає такими, що спростовуються матеріалами справи, а саме рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року, яким встановлено, що рішення суду щодо звернення стягнення на майно не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті

Доводи апеляційної скарги, спростовуються матеріалами справи, встановленими обставинами та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 19 грудня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра