ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року м.Суми

Справа №585/1371/21

Номер провадження 22-ц/816/631/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 січня 2022 року в складі судді Шульги В.О., ухвалене в м. Ромни Сумської області, повний текст судового рішення складено 07.02.2022 року, -

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду у травні 2021 року із позовною заявою, ОСОБА_1 просив суд поділити спільне сумісне майно подружжя без реального виділення, визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на 7/50 частки житлового будинку дерев`яного, обкладеного цеглою - "А-1", загальною площею 197,1 кв.м., житловою площею 81,3 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами: сарай цегляний літ. "Д", сарай цегляний літ. "Б1", сарай-прибудова цегляний літ. "б", літня кухня літ. "В1", гараж цегляний літ. "Г", гараж цегляний, літ. "В", погріб літ. "п/г", погріб літ. "п/г1", вбиральня цегляна літ. "У", прибудова літ. "а1", прибудова літ. "а", підвал цегляний літ. "п/д", огорожа металева №, ворота металеві № 1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги мотивував тим, що 20 липня 2013 року між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований у Роменському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 162. Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22.05.2019 року шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано. Зазначав, що 13.11.2015 року приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 1862, яким посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з: 7/25 частки житлового будинку дерев`яного, обкладеного цеглою - "А-1", загальною площею 197,1 кв.м., житловою площею 81,3 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 . До надвірних будівель та споруд відносяться: сарай цегляний літ. "Д", сарай цегляний літ. "Б1", сарай-прибудова цегляний літ. "б", літня кухня літ. "В1", гараж цегляний літ. "Г", гараж цегляний, літ. "В", погріб літ. "п/г", погріб літ. "п/г1", вбиральня цегляна літ. "У", прибудова літ. "а1", прибудова літ. "а", підвал цегляний літ. "п/д", огорожа металева №, ворота металеві № 1. Стверджував, що 7/25 частки житлового будинку дерев`яного, обкладеного цеглою - "А-1", загальною площею 197,1 кв. м, житловою площею 81,3 кв. м, з надвірними будівлями та спорудами: сарай цегляний літ. "Д", сарай цегляний літ. "Б1", сарай-прибудова цегляний літ. "б", літня кухня літ. "В1", гараж цегляний літ. "Г", гараж цегляний, літ. "В", погріб літ. "п/г", погріб літ. "п/г1", вбиральня цегляна літ. "У", прибудова літ. "а1", прибудова літ. "а", підвал цегляний літ. "п/д", огорожа металева №, ворота металеві № 1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до положень ст. ст. 60, 61 СК України, ст. 368 ЦК України є його та відповідачки спільною сумісною власністю.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 січня 2022 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 7/50 частки житлового будинку дерев`яного, обкладеного цеглою - "А-1", загальною площею 197,1 кв.м., житловою площею 81,3 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами: сарай цегляний літ. "Д", сарай цегляний літ. "Б1", сарай-прибудова цегляний літ. "б", літня кухня літ. "В1", гараж цегляний літ. "Г", гараж цегляний, літ. "В", погріб літ. "п/г", погріб літ. "п/г1", вбиральня цегляна літ. "У", прибудова літ. "а1", прибудова літ. "а", підвал цегляний літ. "п/д", огорожа металева №, ворота металеві № 1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції не встановив, що спірний об`єкт нерухомого майна є її особистою приватною власністю, оскільки придбаний за особисті кошти подаровані бабусею. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що спірний об`єкт нерухомого майна самочинно реконструйований, перепланований та добудований, внаслідок чого загальна площа будинку збільшилась з 197,1 кв.м. до 224,3 кв.м., а житлова площа, - з 81,3 кв.м. до 94,0 кв.м., у зв`язку із чим, питання поділу спірного об`єкту нерухомого майна може розглядатися лише після введення самочинного будівництва (реконструкції, перепланування) до експлуатації та визнання права власності на нього відповідно до закону. Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що гараж цегляний літ. "Г" взагалі відсутній, оскільки він знесений, у зв`язку із чим не може бути об`єктом поділу. Стверджує, що навіть якщо буде рішення суду про поділ спільного сумісного майна, то позивач не зможе виконати його та зареєструвати за собою право власності.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явилися, явку представника не забезпечили. У заяві до суду відповідач просила розглянути її апеляційну скаргу без її участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлені обставини, які вбачаються з матеріалів справи та не оспорюються сторонами про те, що рішенням Роменського міськрайонного суду від 22 травня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення набрало законної сили 02.07.2019р. (а.с. 5).

Згідно свідоцтва, посвідченого 13 листопада 2015 року приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Єрньєй А.А. належить на праві власності майно, що складається з 7/25 часток житлового будинку дерев`яного, обкладеного цеглою - "А-1", загальною площею 197,1 кв.м., житловою площею 81,3 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 . До надвірних будівель та споруд відносяться: сарай цегляний літ. "Д", сарай цегляний літ. "Б1", сарай-прибудова цегляний літ. "б", літня кухня літ. "В1", гараж цегляний літ. "Г", гараж цегляний, літ. "В", погріб літ. "п/г", погріб літ. "п/г1", вбиральня цегляна літ. "У", прибудова літ. "а1", прибудова літ. "а", підвал цегляний літ. "п/д", огорожа металева №, ворота металеві № 1 (а.с. 6).

Як вбачається зі звіту про оцінку майна складеного ФОП ОСОБА_3 вартість об`єкту оцінки, а саме: 7/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованих в АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_2 , складає 250 350,00 грн. (а.с. 7).

Рішенням Роменського міськрайонного суду від 21.01.2021 року у справі № 585/1309/20 у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності без реального виділення, відмовлено (а.с. 33-37).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (вказано в рішенні) 05 лютого 2021 року (а.с. 38).

З копії розписки вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 передала у власність кошти в розмірі 6000,00 дол. США та 25000,00 грн. своїй внучці ОСОБА_2 .. Підписи в розписці датовані 30.10.2013 року (а.с. 39).

Відповідно свідоцтва про народження ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 і батьками вказані ОСОБА_7 /О та ОСОБА_8 /О (а.с. 40).

В свідоцтві про народження ОСОБА_9 батьками вказані ОСОБА_10 та ОСОБА_6 (а.с. 41).

З Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища вбачається, що 20 липня 2013 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_11 (а.с. 42).

В технічному паспорті на садибний житловий будинок АДРЕСА_1 виготовленому 29.10.2013 року замовником вказана ОСОБА_12 . В експлікації приміщень до плану житлового будинку садибного типу АДРЕСА_1 загальна площа приміщень вказана 197,1 кв.м., житлова площа 81,3 кв.м. (а.с. 43-48).

В технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 виготовленому 15.08.2019 року замовником вказаний ОСОБА_1 . В експлікації приміщень будинку садибного типу по АДРЕСА_1 загальна площа приміщень вказана 224,3 кв.м., житлова площа 94,0 кв.м., допоміжна площа 130,3 кв.м. (а.с. 49-54).

З довідки-характеристики об`єкту нерухомого майна від 08.11.2019 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 за даними технічної інвентаризації від 15 серпня 2019 року розташовані будівлі та споруди: житловий будинок дерев`яний обкладений цеглою літ. "А", підвал цегляний літ. "А1", прибудови літ. "а, а1, а2, а3", сарай цегляний літ. "Б1", сарай цегляний літ. "б", сарай цегляний літ. "Д", погріб літ. "п", погріб літ. "п1", гараж цегляний літ. "В", літня кухня літ. "В1", вбиральня цегляна літ. "У, У1", огорожа дошка № 2, ворота металеві літ " № 1". Розмір житлової площі становить 94,0 кв.м., розмір загальної площі 224,3 кв.м. (а.с. 55).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В ч. 3 ст. 368 ЦК України зазначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З ст. 61 СК України вбачається, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України).

Згідно вимог ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За змістом ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Отже, враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що спірне майно, що складається з: 7/25 часток садибного житлового будинку дерев`яного, обкладеного цеглою - "А-1", загальною площею 197,1 кв.м., житловою площею 81,3 кв.м. під АДРЕСА_1 , з надвірними будівлями та спорудами, а саме: сарай цегляний літ. "Д", сарай цегляний літ. "Б1", сарай-прибудова цегляний літ. "б", літня кухня літ. "В1", гараж цегляний літ. "Г", гараж цегляний, літ. "В", погріб літ. "п/г", погріб літ. "п/г1", вбиральня цегляна літ. "У", прибудова літ. "а1", прибудова літ. "а", підвал цегляний літ. "п/д", огорожа металева №, ворота металеві № 1, набуте ОСОБА_2 13.11.2015 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , згідно вимог ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, який було придбано у період перебування сторін у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірному об`єкті є рівними, оскільки матеріали справи не містять обставин та доказів на їх підтвердження, які надають можливість дійти протилежного висновку.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що спірний об`єкт нерухомого майна є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.

Приписи ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, а також постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 29.06.2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20).

За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надана ОСОБА_2 копія розписки від 30.10.2013 року (а.с. 39) про отримання грошових коштів в розмірі 6000,00 дол. США та 25000,00 грн. від ОСОБА_6 , на переконання колегії суддів не є достатнім доказом на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно набуте за час шлюбу, оскільки, по-перше, розписка складена під час перебування ОСОБА_2 у шлюбі із ОСОБА_1 ; по-друге, з розписки не вбачається факт того, що кошти передавались за договором дарування; по-третє, договір дарування ОСОБА_6 ОСОБА_2 зазначених грошових коштів в матеріалах справи відсутній; по-четверте, отримання ОСОБА_2 30.10.2013 року грошових коштів від ОСОБА_6 не підтверджує факту їх витрачання на придбання спірного об`єкту нерухомого майна.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував того, що спірний об`єкт нерухомого майна самочинно реконструйований, перепланований та добудований, внаслідок чого загальна площа будинку збільшилась з 197,1 кв.м. до 224,3 кв.м., а житлова площа, - з 81,3 кв.м. до 94,0 кв.м., у зв`язку із чим, питання поділу спірного об`єкту нерухомого майна може розглядатися лише після введення самочинного будівництва (реконструкції, перепланування) до експлуатації та визнання права власності на нього відповідно до закону, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 20.06.2012 року у справі № 6-56цс12, від 15.05.2013 року у справі № 6-37цс13, від 07.09.2016 року у справі № 6-47цс16.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04.12.2013 року у справі № 6-130цс13).

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проект або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.

Наслідком самочинного будівництва є те, що особа, яка його здійснила, не набуває права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Необхідно зазначити, що в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

З довідки-характеристики об`єкту нерухомого майна від 08.11.2019 року № 1057 складеної комунальним підприємством «Роменське міськрайонне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 за даними технічної інвентаризації від 15 серпня 2019 року розташовані будівлі та споруди: житловий будинок дерев`яний обкладений цеглою літ. "А", підвал цегляний літ. "А1", прибудови літ. "а, а1, а2, а3", сарай цегляний літ. "Б1", сарай цегляний літ. "б", сарай цегляний літ. "Д", погріб літ. "п", погріб літ. "п1", гараж цегляний літ. "В", літня кухня літ. "В1", вбиральня цегляна літ. "У, У1", огорожа дошка № 2, ворота металеві літ " № 1". Розмір житлової площі становить 94,0 кв.м., розмір загальної площі 224,3 кв.м. Прибудова літ. а2, а3 побудовані без дозволу на виконання будівельних робіт. В будинку проведене перепланування (а.с. 55).

Отже, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що ухвалюючи рішення про поділ майна подружжя, суд не вирішував питання про визнання права позивача на новостворене майно (прибудови літ. а2, а3 побудовані без дозволу на виконання будівельних робіт), а з приводу перепланувань кімнат: № 1-3 площею 14,1 кв.м., № 1-4 площею 25,2 кв.м., № 1-5 площею 10,4 кв.м. зазначених в технічному паспорті виготовленому станом на 29.10.2013 року, які у технічному паспорті виготовленому станом на 15.08.2019 року зазначені, як кімнати: № 1-5 площею 24,4 кв.м. та № 1-6 площею 23,9 кв.м., - місцевий суду цілком слушно посилався на те, що відповідачкою не доведено, що такі перепланування потребують узаконення (введення в експлуатацію).

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що гараж цегляний літ. "Г" взагалі відсутній, оскільки він знесений, у зв`язку із чим не може бути об`єктом поділу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.97 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (ст. 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (ст. 8).

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 17.01.2019 року у справі № 708/254/18 (провадження N 61-46123св18).

Отже, ураховуючи наведене, колегія суддів відхиляє цей довід апеляційної скарги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту знищення частини спірного об`єкту нерухомості (гараж цегляний літ. "Г"), а також звернення співвласників житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , із заявою щодо припинення права власності через знищення нерухомого майна.

Щодо правової оцінки фактів встановлених рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.01.2021 у справі 585/1309/20, то саме у мотивувальній частині цього рішення вказано, що майно у вигляді 7/25 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , було предметом продажу на прилюдних торгах проведених в порядку примусового виконання судового рішення в рахунок погашення заборгованості, і саме цей об`єкт, було придбано відповідачем ОСОБА_2 , коли вона перебували у зареєстрованому шлюбі з позивачем.

Щодо доводів відповідача про визнання позивачем того факту, що 4000 дол. США є її особистою власністю під час розгляду іншої справи, де він приймав участь в якості відповідача, то колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Під час судового розгляду позивач стверджує, що спірне майно набуте у період його шлюбу із відповідачкою, а тому є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 60 СК України правові відносини подружжя щодо спільної сумісної власності на майно придбаного подружжям у період зареєстрованого шлюбу резюмуються з даною нормою матеріального права, поки інший подружжя не доведе інше.

Оскільки позивач заперечує проти факту особистої власності відповідача на грошові суми отримані відповідачем за розписками від 30.10.2013 від своєї бабусі ОСОБА_6 , то ці розписки, як докази свідчить про фактичну передачу відповідачу грошових сум у жовтні 2013 року під час її шлюбу з позивачем та не є належним доказом дарування їй вказаної суми грошей.

Інші аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що місцевий суд всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення.

Відповідно до ч.6 ст.19 ЦПК України ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому є малозначною.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено 02 серпня 2022 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко