Справа №461/8597/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2022 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Радченко В.Є.

при секретарі Бобик Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , паспорт-ID картка № НОМЕР_1 , Ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_3 ) про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивує тим, що 29 серпня 2019 року позичив передав в борг ОСОБА_2 1 200 000 грн. за умови повернення йому зазначеної суми, про що була написана боргова розписка. Відповідач зобов`язувався повернути кошти до 29 серпня 2021 року. Однак відповідач свої зобов`язання станом на 19.10.2021 року не виконав. 23 вересня 2021 року позивачем було надіслано лист-претензію про те, що крайній термін повернення боргу минув. Проте відповідачем борг лишився не сплаченим. 23 вересня 2021 року позивачем був надісланий лист-претензія, про те, що крайній термін повернення боргу минув. Однак борг лишився не сплаченим. В результаті чого позивач змушений звертатись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 11.11.2021 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 18.04.2022 року закрито провадження по справі та призначено до судового розгляду.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися. Належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи телефонограмою.

Відповідач в судові засідання неодноразово не з`явився. Належним чином направлялись повідомлення про день, час та місце розгляду справи. Конверти із вмістом судової повістки повертаються до суду із зазначенням причини: «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Тому, відповідач, в силу п.4 ч.8 ст.128, ч.9 ст.130 ЦПК України, вважається належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення чи про розгляд справи до суду не надходило.

Суд, вважає за можливе слухати справу у відсутності позивача, представника позивача та відповідача, які належним чином повідомлені про судове засідання, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 3 ч. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 29 серпня 2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 позичив у ОСОБА_1 один мільйон двісті тисяч гривень, терміном 2 роки до 2021 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Суд, надавши оцінку всім наявним доказам, наданими сторонами по справі, проаналізовавши в тому числі зміст розписки про отримання коштів відповідачем від позивача, приходить до висновку, що між відповідачем і позивачем був укладений договір позики, оформлений розпискою від 29.09.2019 року власноручно складаної і підписаним ним із зазначенням в тому числі отримання коштів в розмірі 1 200 000,00 грн., з зазначенням строку їх повернення. Зміст розписки містить відомості про отримання грошових коштів відповідачем в борг.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, розписка, відповідача від 29.09.2019 року підтверджує факт передачі та отримання ним грошових коштів у сумі 1 200 000,00 грн., розпискою зазначені зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві 1 200 000,00 грн., що підтверджується підписом відповідача на розписці. Таким чином, суд вважає доведеним позивачем, що укладений сторонами договір позики, оформлений розпискою від 29.09.2019 року є не лише фактом укладення договору позики, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, і як наслідок виникнення у відповідача боргового зобов`язання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 і від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Відповідачем жодних належних і допустимих доказів в підтвердження обставин того, що між ним та позивачем виникли правовідносини пов`язані з іншими обставинами, а не із договору позики грошових коштів, оформлених розпискою від 29.09.2019 року, яка містить відомості, що відповідач отримав кошти в борг із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі - суду не надано.

Згідно із ст.525,526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано належно і в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За умови невиконання позичальниками свого зобов`язання із повернення отриманих коштів, позичальники несуть тягар наслідків, передбачених ст.1050 ЦК України, у якій зазначено, що у випадку своєчасного не повернення суми позики, позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується розпискою, кошти, отримані у позику, не повернуті. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Суд не погоджується з розрахунком поданим позивачем щодо 3% річних та вважає, що такі з відповідача слід здійснювати за наступним розрахунком:

Період прострочення: 30.08.2021 року - 12.10.2021 року.

Сума заборгованості: 1200000,00 грн.

Кількість днів прострочення: 43.

Сума санкції: 1200000.00*3/100/365*43 = 4241.10 грн.

Таким чином з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 3 відсотків річних за договором позики за період з 30 серпня 2021 року до 12 жовтня 2021 року у сумі - 4241.10 грн.

Щодо вимоги про стягнення пені в сумі 24 230 грн. 14 коп., нарахованої за період з 30 серпня 2021 року до 12.10.2021 року, то суд не знаходить підстав для її задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 п.3, ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки.

Як слідує зі ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, пеня та штраф за договором це різновиди неустойки, в той час як неустойка один зі способів забезпечення виконання договірних зобов`язань в силу ч.1 ст.546 ЦК України, а тому вимоги про її сплату повинні бути оформлені в письмовій формі (ч.1 ст.547 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Виходячи з того, що сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення виконання зобов`язань та не визначали її розміру, в той час як вид неустойки у формі пені не встановлений і актом цивільного законодавства для цього виду цивільних правовідносин щодо надання освітніх послуг, тому немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

З огляду на це суд приходить до висновку, що в частині вказаних позовних вимог слід відмовити у зв`язку з пред`явленням їх за відсутності правових підстав.

Враховуючи часткове задоволення судом позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у загальному розмірі 1 200 000 грн. 00 коп., з яких сума боргу за договором позики 1 200 000 грн. 00 коп., 3% річних 4241 грн. 10 коп., тому в силу ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 11125,24 грн. (1 204 241,10/1 228 569,87*11350,00=11125,24) судового збору пропорційно частині задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.11,12,13,78,79,89,263,264,265,352,354 , суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , паспорт-ID картка № НОМЕР_1 , Ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_3 ) про стягнення боргу за договором позики - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , паспорт-ID картка № НОМЕР_1 , Ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) суму боргу у розмірі 1 200 000 грн., 3 % річних у сумі 4241 грн. 10 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , паспорт-ID картка № НОМЕР_1 , Ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) суму сплаченого судового збору в розмірі 11125,24 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.Є.Радченко