Справа № 454/4357/21 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л. Ю.
Провадження № 22-ц/811/2457/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 вересня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третьої особи: приватного нотаріуса Червоноградського нотаріального округу Сироїд Галини Іванівни, про визнання договору дарування квартири удаваним правочином та поділ майна подружжя

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 14 червня 2008 року вона з відповідачем зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Сокальського районного управління юстиції Львівської області, про що зроблено відповідний актовий запис №97, однак у 2020 році їхні шлюбні відносини припинені, у зв`язку з чим нею подано заяву про розірвання шлюбу. Стверджує, що здійснюючи розподіл спільно нажитого майна подружжя, дізналася, що у період шлюбу ОСОБА_3 отримав в дар від ОСОБА_4 квартиру, житловою площею 47.9 кв.м. на підставі договору дарування № 1117 від 20 квітня 2012 року, на підставі якого за відповідачем зареєстровано право власності на спірну квартиру. Зазначає, що вищезазначений договір дарування є удаваним правочином, оскільки укладений з метою приховання договору купівлі-продажу, враховуючи, що 17 травня 2011 року ОСОБА_3 та приватний підприємець ОСОБА_4 уклали договір про дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_1 , за умовами якого приватний підприємець ОСОБА_4 зобов`язалася надати ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 зобов`язався оплатити вартість квартири, попередня базова вартість якої становить 28 740 доларів США, у строки, обумовлені договором. Вказує, що договір дарування № 1117 від 20 квітня 2012 року укладено лише після сплати всіх пайових внесків за договором про пайову участь у будівництві житлового будинку. Вважає, що дійсна спрямованість волі сторін направлена на укладення договору купівлі-продажу будинку, а не договору дарування, а, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України, має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Звертає увагу, що спірна квартира набута подружжям у власність за час шлюбу, тому є їхнім спільним сумісним майном, а відтак, частки у спільній власності сторін є рівними. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності здійснюється співвласниками виключно за їхньою взаємною згодою, а розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності. Наголошує, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям.

З наведених підстав просить:

- визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 47,9 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г.І. 28.04.2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з метою приховування дійсного договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості;

-визнати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 28.04.2012 року було фактично укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 47,9 кв.м.;

-визнати квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 47,9 кв.м. спільним майном подружжя;

-в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 47,9 кв.м.

Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14 вересня 2022 року, з врахуванням ухвали Сокальського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Заочне рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт стверджує, що договір дарування квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 47,9 м.кв., є удаваним правочином, оскільки укладений з метою приховання договору купівлі-продажу, щоб в подальшому уникнути сплати податків. Зазначає, що дійсна воля сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу квартири, а не договору дарування, про що свідчить наявний в матеріалах справи договір про дольову участь у будівництві від 17 травня 2011 року та розписки про передачу коштів за умовами вказаного договору. Вважає, що оскільки спірна квартира набута подружжям у власність за час перебування у шлюбі, відтак, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, частки сторін в якій є рівними. Вказує, що право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ, під час шлюбу або після його розірвання. Звертає увагу на те, що відповідач повністю визнав позовні вимоги. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 21 грудня 2022 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 12 грудня 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 21 грудня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що воля сторін оспорюваного договору дарування була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, за наявності мети приховати інший правочин, а також, що квартиру, яка була предметом договору дарування, придбано за спільні кошти подружжя, відтак відсутні підстави для визнання оспорюваного правочину удаваним та задоволення цієї позовної вимоги, а інші позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки є похідними від вирішення цієї позовної вимоги.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 717 ЦК України передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з роз`ясненнями п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі. Отже, в цьому випадку завжди має місце укладення двох правочинів:1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16 та у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 742/1913/15, від 21 серпня 2019 року в справі № 303/292/17, від 30 березня 2020 року в справі № 524/3188/17, від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15.

Оскільки згідно з ч 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

При укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі.

З матеріалів справи вбачається, що 17 травня 2011 року між Приватним підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_1 , за умовами якого приватний підприємець ОСОБА_4 зобов`язується надати ОСОБА_3 1-кімнатну квартиру, поверх 2, під`їзд № 2, квартира АДРЕСА_4 , а ОСОБА_3 зобов`язується оплатити вартість квартири у терміни обумовлені розділами 3-м і 4-м цього договору.

Відповідно до п. 3.1 розділу 3 «Умови та порядок оплати» договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_1 від 17 травня 2011 року остаточна ціна квартири визначається з врахуванням коефіцієнта інфляції, який за даним договором визначається сторонами у відповідності даних Держкомстату про рівень цін (індексація); даних Міністерства регіонального розвитку та будівництва України «Ціноутворення в будівництві», можливого подорожчання будматеріалів та реальної житлової площі.

Нарахування на можливе подорожчання реальної площі квартири проводиться на непроплачену залишкову суму вартості квартири (п. 3.2 розділу 3 «Умови та порядок оплати» договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_1 від 17 травня 2011 року).

Пунктом 4.1. розділу 4 «Фінансування будівництва» договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_1 від 17 травня 2011 року передбачено, що дольові внески сплачуються особисто приватному підприємцю ОСОБА_4 під розписку.

Згідно з п. 9.3 договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_1 від 17 травня 2011 року попередня базова вартість квартири складає 28 740 доларів США.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 15 травня 2013 року, може бути продовжений до повного взаєморозрахунку (п. 9.1 договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_1 від 17 травня 2011 року).

Відповідно до п. 9.2 договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_1 від 17 травня 2011 року обов`язковим додатком до даного договору є розписка про внесені кошти.

Розпискою від 17 травня 2011 року підтверджується, що ОСОБА_3 сплачено кошти в розмірі 8000 доларів США та 8000 євро. Крім того, в матеріалах справи наявні розписки про передачу коштів в розмірі 16000 грн., в розмірі 3000 доларів США від 29 червня 2011 року, в розмірі 16500 грн. від 01 грудня 2011 року, в розмірі 5000 грн. від 08 серпня 2012 року, в розмірі 14 620 грн. від 30 листопада 2012 року.

За своєю правовою природою договір про дольову участь у будівництві житлового будинку є змішаним, містить елементи різних договорів, в тому числі договору купівлі-продажу та договору про надання послуг, що не суперечить вимогам чинного законодавства, яке дозволяє існування зазначених договорів, оскільки немає прямої заборони на їх укладання, у силу вимог ч. 1 ст.204 ЦК України.

Оскільки на момент укладення договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_1 від 17 листопада 2011 року квартира, яка є об`єктом інвестування, не існувала, не могло існувати і право власності на неї, а відтак, на підставі укладеного договору ОСОБА_3 набув майнові права на квартиру, які не є правом власності, а лише наділяють його правомочністю отримати право власності на відповідне нерухоме майно, а саме квартиру, в майбутньому.

Витягом з реєстру права власності на нерухоме майно № 33661936 від 30 березня 2012 року підтверджується, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 47.9 кв.м., житловою площею 17.5 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконкомом Сокальської міської ради на підставі рішення №36 від 26 лютого 2010 року.

В подальшому ОСОБА_4 відчужила вищезазначену квартиру ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 20 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1117.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 277516058 від 30 вересня 2021 року підтверджується, що 28 квітня 2012 року за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 47.9 кв.м., житловою площею 17.5 кв.м. на підставі договору дарування №1117 від 20 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І.

За своєю суттю договір дарування передбачає перехід майна у власність іншої особи безоплатно.

Разом з тим, з долучених до матеріалів справи розписок вбачається, що на виконання умов договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_1 від 17 листопада 2011 року ОСОБА_3 сплачувалися кошти в розмірі не меншому, ніж погоджена сторонами договору базова вартість квартири, що суперечить правовій сутності договору дарування.

Аналіз змісту розписок свідчить про те, що такі кошти надавалися ОСОБА_3 саме за площу квартири в квадратних метрах з розрахунку вартості 1 м2 в розмірі 600 доларів США.

Колегія суддів звертає увагу, що договір дарування № 1117 від 20 квітня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І., за умовами якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 47.9 кв.м., житловою площею 17.5 кв.м. укладено лише після сплати ОСОБА_3 повної вартості квартири, яка обумовлена договором № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку від 17 листопада 2011 року в межах строку дії договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_1 від 17 листопада 2011 року.

Отже, набувши майнових прав на спірну квартиру на підставі договору на дольову участь у будівництві житлового будинку, в подальшому перехід права власності на дану квартиру до ОСОБА_3 здійснено на підставі договору дарування.

Однак, факт отримання приватним підприємцем ОСОБА_4 коштів в рахунок вартості відчужуваної квартири свідчить про те, що сторони договору дарування мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу, оскільки право для однієї сторони договору на отримання майна у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, якому кореспондує обов`язок другої сторони передати предмет договору наступному власнику та право на отримання ціни характерні саме для договору купівлі-продажу.

Таким чином, волевиявлення та дії сторін договору дарування спрямовані на встановлення цивільно-правових відносин та настання прав і обов`язків, характерних для договору купівлі-продажу.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що договір дарування №1117 від 20 квітня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І., є удаваним, оскільки укладений з метою приховання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 47.9 кв.м., житловою площею 17.5 кв.м., який насправді було укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

З матеріалів справи вбачається, що з 14 червня 2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 03 листопада 2021 року.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 03 листопада 2021 року вирішено, що прізвище ОСОБА_6 після розірвання шлюбу « ОСОБА_7 ».

За час перебування у шлюбі у них народилися діти, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сокальського районного управління юстиції у Львівській області 15 березня 2013 року та свідоцтвом про народження, виданим Сокальським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 12 жовтня 2018 року відповідно.

Таким чином, укладення договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_1 від 17 травня 2011 року, сплата коштів на виконання умов даного договору та набуття в подальшому спірної квартири у власність ОСОБА_3 відбулося під час його перебування у шлюбі, а відтак, таке майно придбано ним за спільні кошти подружжя в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружина та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласника у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом ( ч. 2 ст.372 ЦК України).

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Презумпція спільності майна подружжя поширюється у тому числі і на майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім`я одного з подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц.

Враховуючи те, що, право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 47.9 кв.м., житловою площею 17.5 кв.м. зареєстровано за ОСОБА_3 28 квітня 2012 року, тобто під час перебування ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в шлюбі, а також те, що право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, укладеного між ним та ОСОБА_4 28.02.2012 року, який колегія суддів визнала удаваним та визнала, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було фактично укладено договір купівлі-продажу, і така була придбана під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 47.9 кв.м., житловою площею 17.5 кв.м.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог, то з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2421.33 грн. судового збору за подання позову та 3642 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, а з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню по 605.33 грн. судового збору за подання позову та по 903 грн. судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 вересня 2022 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 47,9 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г.І. 28.04.2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Визнати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 20 квітня 2012 року було фактично укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 47,9 кв.м.

Визнати квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 47,9 кв.м., спільним майном подружжя.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 47,9 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2421.33 грн. судового збору за подання позову та 3642 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_4 ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 по 605.33 грн. судового збору за подання позову та по 903 грн. судового збору за подання апеляційної скарги

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 22.12.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк