КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 371/591/22 Головуючий у першій інстанції - Кириленко М.О.
Номер провадження № 22-ц/824/9570/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Припіяло Андрій Васильович», подану представником Стельниковичем Сергієм Анатолійовичем, на ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 25 липня 2022 року у справі за позовом Фермерського господарства «Припіяло Андрій Васильович» до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року Фермерське господарство «Припіяло Андрій Васильович» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо користування земельною ділянкою, в якому просило усунути перешкоди щодо користування позивачем земельною ділянкою, стягнути з відповідача на їх користь неотриману (втрачену) вигоду в розмірі 125 137 грн.

Крім того, у липні 2022 року позивачем також було подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти певні дії на час розгляду Миронівським районним судом Київської області цивільної справи №371/591/22, а саме заборонити останній встановлювати межові знаки, обробляти, орати, засіювати та збирати врожай із земельної ділянки загальною площею 3,3798 га, з кадастровим номером :02:201:0005, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Зеленківської сільської ради Миронівського району Київської області, яка знаходиться в користуванні на умовах оренди у ФГ «Припіяло Андрія Васильовича» на підставі договору оренди землі від 26 грудня 2012 року б/н та належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 .

В обґрунтування підстав для забезпечення позову заявник зазначав, що 26 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ФГ «Припіяло Андрій Васильович» було укладено договір оренди земельної ділянки, та 18 вересня 2015 року укладено додаткову угоду про внесення змін до основної угоди, якою зокрема, продовжено строк дії договору на 10 років з моменту державної реєстрації прав.

Заявник вказував, що 17 листопада 2017 року право власності на земельну ділянку було переоформлено на відповідача ОСОБА_1 , у зв`язку із смертю ОСОБА_2 .

Товариство наголошувало, що з 2018 року ОСОБА_1 всупереч діючому договору оренди землі від 26 грудня 2012 року б/н розпочала самостійно обробляти, засіювати земельну ділянку з кадастровим номером :02:201:0005.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 25 липня 2022 року в задоволенні заяви ФГ «Припіяло Андрій Васильович» про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішення, представник ФГ «Припіяло Андрій Васильович» - Стельникович С.А. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції не було досліджено наданих письмових доказів, натомість суд обмежився лише практикою двох рішень Верховного Суду, не застосувавши їх до даних правовідносин, внаслідок чого було прийнято передчасне рішення про відмову у задоволенні вимог заяви.

Апелянт повторно наголошує, що відповідач самовільно обробляє земельну ділянку, нею було встановлено межові знаки земельної ділянки, тобто порушує умови діючого договору оренди, в той час як отримує плату згідно договору оренди, що і оскаржується позивачем.

Відтак, апелянт вважає, що саме забезпечення позову в період посівної, оброблення землі та збору врожаю є найбільш актуальним та обґрунтованим, відповідає предмету спору у цивільній справі № 371/591/22, а тому просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії. Стягнути із ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні поданої заяви ФГ «Припіяло Андрій Васильович» про забезпечення позову мотивував своє рішення тим, що з поданої заяви представника заявника Стельникова С.А. , не вбачається обґрунтованого доказу, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти певні дії, а саме не обробляти, не орати, не засівати, та не збирати врожай із земельної ділянки, у разі задоволення позову, утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду про зобов`язання усунити перешкоди щодо користування земельною ділянкою та стягнення неотриманої (втраченої) вигоди.

Апеляційний суд в цілому погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову відповідає з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року вказано, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст.152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Так, відповідно до поданої позовної заяви вбачається, що позивач просить зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди щодо користування позивачем земельною ділянкою загальним розміром 3,3798 га, кадастровий номер :02:201:0005, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Зеленківської сільської ради шляхом заборони ОСОБА_4 орати, засіювати, обробляти та збирати врожай із земельної ділянки, яка знаходиться в користування на умовах оренди у ФГ «Припіяло Андрій Васильович» на підставі договору оренди землі від 26 грудня 2012 року б/н. Стягнути з відповідача на користь позивача неотриману (втрачену) вигоду в розмірі 125 137 грн (а.с.55-59).

В матеріалах справи міститься договір оренди землі від 26 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 (орендодавець) та ФГ «Припіяло Андрій Васильович» (орендар), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в оплатне строкове користування (оренду) земельну ділянку (а.с.70-72).

Відповідно до положень п.2.1 вказаного договору оренду, об`єктом оренди за цим договором є земельна ділянка розміром 3,3798 га, яка розміщена на території Зеленьківської сільської ради Миронівського району Київської області. Кадастровий номер земельної ділянки : :02:201:0005.

Відповідно до положень п.3.1 вказаного договору оренду, термін дії договору становить 5 років від дати його реєстрації у встановленому законом порядку.

В разі переходу права власності до інших осіб Договір оренди зберігає чинність для нового власника (п.3.4 договору оренди).

Із тексту вказаного договору вбачається, що він був зареєстрований в Управлінні Держкомзем у Миронівському районі, про що в книзі вчинено запис від 26 грудня 2012 року за №03334 (а.с.72).

В подальшому, 18 вересня 2015 року міжОСОБА_2 (орендодавець) та ФГ «Припіяло Андрій Васильович» (орендар) було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 26 грудня 2012 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди, зокрема, змінити п.3.1 договору, виклавши його у такій редакції: «термін дії договору становить 10 років від дати його реєстрації в установленому законодавством порядку» (а.с.74 зворотній бік).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20 липня 2022 року вбачається, що 17 листопада 2017 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:201:0005 було зареєстровано за ОСОБА_1 , підстава державної реєстрації - свідоцтво про право на спадщину (а.с.61-62).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі».

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За змістом статей 18, 20 Закон України "Про оренду землі" договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року № 6-2777цс16, а також в постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №621/1406/20 (провадження № 61-2541св21).

Разом з тим колегія суддів враховує також і той факт, що законодавець з метою врегулювання суперечку з приводу моменту укладення договору оренди землі, та дати закінчення строку дії договору ухвалив 05 грудня 2019 року зміни до ч.І ст. 19 Закону України «Про оренду землі» доповнивши частину 1 цієї статті двома реченнями такого змісту: "Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права".

Законодавче врегулювання Законом №340-ІХ порядку визначення дати закінчення строку оренди не є нормою чи тією зміною, до якої можна було б застосувати принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Порядок визначення дати закінчення дії договору має застосовуватися до всіх договорів оренди землі незалежно від часу їх укладення.

Матеріалами справи підтверджено, що 26 грудня 2012 року між ОСОБА_2 (орендодавець) та ФГ « Припіяло Андрій Васильович » (орендар) було укладено договір оренди землі й в той самий день відбулась державна реєстрація вказаного договору.

Разом з тим, ОСОБА_2 (орендодавець) та ФГ «Припіяло Андрій Васильович» (орендар) 18 вересня 2015 року було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 26 грудня 2012 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди, зокрема, змінити п.3.1 договору, виклавши його у такій редакції: «термін дії договору становить 10 років від дати його реєстрації в установленому законодавством порядку» (а.с.74 зворотній бік).

Таким чином, сторони договору лише внесли зміни щодо терміну дії договору з п`яти років на десять років.

Враховуючи, що договір оренди землі було укладено 26 грудня 2012 року, а також враховуючи зміну терміну дії договору, слід дійти висновку, що термін дії укладеного договору оренди землі спливає 26 грудня 2022 року.

Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що відповідач по справі ОСОБА_1 не бажає передавати в подальшому права оренди належної їй земельної ділянки, що виражається у тому, що остання самовільно обробляє земельну ділянку й заперечує факт дії договору оренди землі від 26 грудня 2012 року, а також звернення позивача до правоохоронних органів щодо неправомірних дій ОСОБА_1 ..

Разом з тим, апеляційний суд доходить висновку, що оскільки на момент розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції строк дії договору закінчується через п`ять днів, а з матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_1 категорично не бажає, щоб земельна ділянка, яка належить їй на праві власності, перебувала в оренді у позивача, то й заходи забезпечення позову, про які просить позивач, будуть недоцільними та неефективними та призведуть в подальшому до порушення прав власника земельної ділянки.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Припіяло Андрій Васильович», подану представником Стельниковичем Сергієм Анатолійовичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 25 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 22 грудня 2022 року.

Головуючий суддя: М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська

В. О. Фінагеєв