ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2283/22 Справа № 202/7508/19 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2021 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово будівельний кооператив №89 «Геолог», Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лаврищев Олег Анатолійовича про визнання недійсним рішення зборів уповноважених ЖБК №89 «Геолог», визнання недійсною довідку ЖБК про членство в кооперативі, скасування реєстраційного посвідчення КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради, визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/ 2 частину квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2019 року до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово будівельний кооператив №89 «Геолог», Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лаврищев Олег Анатолійовича про визнання недійсним рішення зборів уповноважених ЖБК №89 «Геолог», визнання недійсною довідку ЖБК про членство в кооперативі, скасування реєстраційного посвідчення КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради, визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/ 2 частину квартири.

В обґрунтування позову зазначає, що з 18.10.1966 року ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Під час спільного життя в них народилося троє синів: ОСОБА_4 ,1967 року народження, ОСОБА_5 , 1968 року народження і ОСОБА_2 , 1982 року народження. Перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_1 вступив до членів кооперативу «ЖБК 89 «Геолог», сплативши перший внесок у розмірі 2600 руб. 28.04.1971 року виконкомом Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих на ім`я ОСОБА_1 був виданий ордер № 516 на право зайняття трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 у складів п`яти осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (дружини), ОСОБА_4 (сина), ОСОБА_5 (сина), ОСОБА_6 (мати дружини). Для того, щоб сплатити пайовий внесок, позивач з дружиною ОСОБА_3 виїхали на роботу до Російської Федерації. Остаточно пайовий внесок був сплачений за рахунок спільних сімейних коштів у березні 1985 року у розмірі 5804 руб. 04.06.1991 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 шлюб розірвали. Продовжуючи проживати в Російській Федерації, вони обидва приїжджали в Україну, в свою квартиру. Остання певний час здавалась в оренду. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. У другій половині 2018 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Лаврищева О.А. з заявою про прийняття спадщини. 26.03.2019 року ОСОБА_1 також звернувся до цього ж нотаріуса з заявою про виділення йому 1/ 2 частини квартири за вищевказаною адресою, оскільки вона придбавалась в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Проте приватним нотаріусом Лаврищевим О.А. ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/ 2 частину квартири у зв`язку з тим, що на день відкриття спадщини шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був розірваний. Тоді ж було з`ясовано, що ОСОБА_3 була прийнята в члени ЖБК-89 «Геолог» 28.06.1985 року зборами уповноважених членів ЖБК, оскільки закінчився термін дії охоронного свідоцтва, а ОСОБА_1 не приїжджав в Україну. Проте, Статутом ЖБК №89 «Геолог» в редакції, чинній на час прийняття ОСОБА_3 в члени ЖБК, не було передбачено такого вищого органу управління кооперативу як збори уповноважених, що свідчить про його незаконність, оскільки спірне рішення приймалось неіснуючим органом управління кооперативу, без належних повноважень для прийняття подібних рішень. Крім того, ані діючий на той час Статут ЖБК, ані положення житлового законодавства не передбачали можливість прийняття в члени кооперативу іншої особи (члена сім`ї) у зв`язку з тим, що дійсний член кооперативу тривалий час не приїжджає в Україну, не цікавиться квартирою, у зв`язку з тим, що закінчився строк охоронного свідоцтва. У зв`язку з недійсністю рішення зборів уповноважених членів ЖБК від 28.06.1985 року в частині прийняття в члени ЖБК ОСОБА_3 , на думку представника позивача, є недійсною і довідка ЖБК від 11.07.1994 року, оскільки вказана довідка містить відомості про членство ОСОБА_3 і про виплату за квартиру, що не відповідає дійсності. З наведених підстав представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в частині визнання недійсним рішення зборів уповноважених ЖБК №89 «Геолог» і визнання недійсною довідки ЖБК про членство ОСОБА_3 в кооперативі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині скасування реєстраційного посвідчення від 19.08.1994 року, виданого Дніпропетровським БТІ на ім`я ОСОБА_3 , представник позивача зазначила, що останнє було видано на підставі довідки ЖБК від 11.07.1994 року, яку позивач вважає недійсною, ї є доказом реєстраційної дії ДМБТІ про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру. Тому для відновлення порушеного права власності позивача, визнаючи недійсним довідку ЖБК від 1.07.1994 року, скасуванню підлягає і реєстраційне посвідчення від 19.08.1994 року, виданого ДМБТІ на ім`я ОСОБА_3 .

Вимоги в частині визнання спірною квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , і визнання за позивачем права власності на 1/ 2 частину цієї квартири, представник позивача, посилаючись на положення ст.22,28.ч.2 ст.29 КпШС, ст. 16 Закону України «Про власність», обґрунтовувала тим, що пайові внески за спірну квартиру вносились подружжям як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання за рахунок сумісно зароблених коштів. Отже, ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 фактично набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2021 року у позовних вимогах ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово будівельний кооператив №89 «Геолог», Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лаврищев Олег Анатолійовича про визнання недійсним рішення зборів уповноважених ЖБК №89 «Геолог», визнання недійсною довідку ЖБК про членство в кооперативі, скасування реєстраційного посвідчення КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради, визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/ 2 частину квартири відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2021 року ОСОБА_1 просить рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2021 року скасувати в частині позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_7 : ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та про визнання права власності ОСОБА_1 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити. Стягнути з відповідача-3 на користь позивача судовий збір.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2021 року від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.10.1966 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Амур Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстрований шлюб (а.с.16 т.1).

28.04.1971 року на ім`я ОСОБА_1 виконкомом Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих виданий ордер № 516 на зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_2 зі складом сім`ї з п`яти осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (дружини), ОСОБА_4 (сина), ОСОБА_5 (сина), ОСОБА_6 (мати дружини) (а.с.19т.1).

04.06.1991 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 розірваний (а.с.20 т.1).

З інформації голови правління Обслуговуючого кооперативу «ЖБК №89 «Геолог» Чернишов Г.П. мешкав за спірною адресою з 07.12.1971 року до 24.12.1974 року. Потім був знятий з реєстрації та виїхав на постійне місце проживання до Росії. Пайові внески були сплачені остаточно в березні 1985 року (а.с.25 т.1).

Відповідно до виписки з протоколу зборів уповноважених ЖБК 89 «Геолог» від 28.06.1985 року ОСОБА_3 прийнята в члени ЖСК. У виписці з протоколу зазначено, що ОСОБА_1 не приїжджає в Україну з 1974 року і квартирою не цікавиться (а.с.35 т.1).

Відповідно до довідки, виданої 11.06.1994 року ЖБК-89 «Геолог» на ім`я ОСОБА_3 , остання є членом кооперативу «Геолог -89», має виплачену кооперативну квартиру в сумі 5804 руб. Довідка видана для пред`явлення в БТІ (а.с.29 т.1).

Реєстраційним посвідченням, виданим 19.08.1994 року Дніпропетровським БТІ, посвідчено, що кооперативна квартира АДРЕСА_3 зареєстрована в цілому за ОСОБА_3 за реєстровим номером 54 в реєстровій книзі ХХУ1 (а.с.179 т.1).

Встановлено, що до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лаврищева О.А. з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_2 , відповідач у справі (а.с. 78 т.1).

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лаврищева О.А. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя на спірну квартиру у зв`язку з тим, що з поданих останнім документів вбачається, що на день відкриття спадщини шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був розірваний (а.с.32 т.1).

Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої ст.137 Житлового кодексу України житлово-будівельні кооперативи організуються при виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів при підприємствах, установах і організаціях.

Порядок організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів установлюється, зокрема, цим Кодексом, Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу та іншими актами законодавства Української РСР.

Примірний статут житлово-будівельного кооперативу затверджується Радою Міністрів Української РСР.

Житлово-будівельний кооператив діє на основі статуту, прийнятого відповідно до Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу загальними зборами громадян, які вступають до організовуваного кооперативу і зареєстрованого в установленому порядку ч.ч.3-5ст.137 ЖК).

Пунктом 29 статуту ЖБК №89 «Геолог» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що питання прийому та виключення з членів кооперативу відноситься до компетенції загальних зборів, який є вищим органом кооперативу (а.с.2-11 т.2).

Водночас Типовим статутом житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР 27.06.1972 року №297, чинному на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що органами управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу і правління кооперативу. Якщо в кооперативі є 100 і більше членів, то замість загальних зборів можуть скликатися збори уповноважених. До компетенції загальних зборів (зборів уповноважених) відноситься питання,зокрема, про прийом в члени і виключення з членів кооперативу ( п.48 Типового статуту).

Положенням ст. 147 ЖК України визначено, що члена житлово-будівельного кооперативу може бути виключено з кооперативу у випадку, зокрема, виїзду на інше постійне місце проживання.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що прийняття ОСОБА_3 в члени ЖБК №89 «Геолог» 28.06.1985 року зборами уповноважених ЖБК і виключення з членів ЖБК ОСОБА_1 не суперечить діючому на час виникнення спірних правовідносин законодавству. Не зазначення в статуті кооперативу про наявність в останньому такого вищого органу як збори уповноважених, не впливає на висновки суду на про правомірність рішення кооперативу щодо членства ОСОБА_3 , оскільки зазначене не суперечить положенням чинного на той час Типового статуту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у вимогах позивача щодо визнання недійсним рішення зборів уповноважених ЖБК №89 «Геолог» від 28.06.1985 року в частині прийняття в члени ЖБК ОСОБА_3 слід відмовити, оскільки заява ОСОБА_1 на адресу начальника ЖБК від 27.06.1995 року про переоформлення особистого рахунку на квартиру АДРЕСА_2 на ОСОБА_3 (а.с.157 т.1) свідчить, що позивач був обізнаний про членство останньої в кооперативі і ніяких заперечень з цього приводу не висловлював, а навпаки власноручно написав заяву про переоформлення особистого рахунку на колишню дружину.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вимоги позивача в частині визнання недійсною довідки ЖБК від 11.07.1994 року про те, що ОСОБА_3 є членом кооперативу і має виплачену кооперативну квартиру, також задоволенню не підлягають, оскільки довідка ЖБК №89 «Геолог» від 11.07.1994 року була підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 і пред`явленням її до БТІ остання вичерпала свою дію у зв`язку з реалізацією, а тому правових підстав для визнання її недійсною немає.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про скасування реєстраційного посвідчення від 19.08.1994 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської обласної ради щодо запису в реєстрову книгу про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, оскільки підставою для скасування даного реєстраційного посвідчення позивач зазначає недійсність довідки ЖБК №89 «Геолог» про членство ОСОБА_3 в кооперативі. Проте судом відмовлено в задоволені вимог в цій частині позову. Крім того, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в чинній редакції, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом « пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Оскаржуване позивачем реєстраційне посвідчення лише підтверджує факт реєстрації спірної квартири за ОСОБА_3 і не є тим документом, на підставі якого проведена державна реєстрація прав власності.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою ст. 15 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, право власності на квартиру набуває член Житлово-будівельного кооперативу, який повністю сплатив за неї свій пайовий внесок.

Аналогічні положення закріплені в пункті 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи».

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» майно є спільною сумісною власністю подружжя, якщо воно нажите під час шлюбу.

Зазначені положення закону кореспондуються зі ст. 22 КпШС, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

За змістом частини першої ст. 17 Закону України "Про власність" кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім`ї, яким ця квартира надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю (постанова Верховного Суду України від 18 грудня 2013 р. в справі 6-138цс13).

Роз`яснення щодо права подружжя у період сумісного проживання на пайовий внесок або на квартиру після повної сплати пайового внеску містяться в підпункті «а» пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18.09.1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи».

Як встановлено судом, шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був розірваний 04.06.1991 року. ОСОБА_1 не жив у спірній квартирі з 1974 року. При цьому ОСОБА_3 набула членство в кооперативі у 1985 році. Довідку від ЖБК про те, що спірна квартира виплачена ОСОБА_3 отримала 11.07.1994 року.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в задоволенні вимоги в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на 1/ 2 її частину слід відмовити, оскільки спірна квартира стала об`єктом права власності лише з 11.07.1994 року, тобто вже після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , а тому об`єктом права спільної сумісної власності останніх не є. У зв`язку з цим, у ОСОБА_1 не виникло право власності на частину квартири, а виникло право лише на відповідну частину паєнакопичення. ОСОБА_1 в цей час ( з 24.12.1974 року) був знятий з реєстрації і виїхав на постійне місце проживання до Росії і більше не приїжджав.

Доводи апеляційної скарги, що спірна квартира є об`єктом права власності подружжя ОСОБА_7 , так як пайовий внесок за квартиру був внесений під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 за рахунок спільних коштів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був розірваний 04.06.1991 року. ОСОБА_1 не жив у спірній квартирі з 1974 року. При цьому ОСОБА_3 набула членство в кооперативі у 1985 році. Довідку від ЖБК про те, що спірна квартира виплачена ОСОБА_3 отримала 11.07.1994 року, таким чином спірна квартира стала об`єктом права власності лише з 11.07.1994 року, тобто вже після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , а тому об`єктом права спільної сумісної власності останніх не є.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова