Справа № 522/859/22
Провадження № 2/522/2828/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

15 вересня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Гаркуші Є. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 вересня 2020 року він надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, уклавши з останньою договір позики у формі розписки, складеної відповідачем власноруч. Зазначену суму відповідач повинна була повернути у строки згідно з графіком, а саме 3 000 доларів США відповідач зобов`язалася повернути до кінця жовтня 2020 року та 2 000 доларів США - до кінця грудня 2020 року. Проте, у зазначені строки відповідач зобов`язання не виконала та гроші не повернула. З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 137 546 грн, яка є еквівалентом 5 000 доларів США станом на день подання позовної заяви, а також на підставі ст. 625 ЦК України стягнути 3 % річних від простроченої суми в розмірі 3 000 дол. США за період з 01.11.2020 по 13.01.2022 у розмірі 2 971 грн та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 2000 дол. США за період з 01.01.2021 по 13.01.2022 в розмірі 1 705, 60 грн., що в загальному розмірі складає 142 223, 10 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.01.2022 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.02.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Розгляд справи для забезпечення участі в судовому засіданні відповідача неодноразово відкладався.

У судове засідання 15.09.2022 учасники справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином.

Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, зазначила, що позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі.

Відповідач до суду не з`явилася, відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень, клопотань, заяв, в тому числі про зміну адреси проживання, від неї до суду не надходило. Відповідач повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи належним чином шляхом направлення судових повісток на адресу її зареєстрованого місця проживання ( АДРЕСА_1 ), судові повістки на 20.05.2022 та на 06.07.2022 відповідач отримала особисто, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, судові повістки на 26.08.2022 та 15.09.2022 повернулися до суду з відміткою «адресат відмовився від отримання».

Відповідно до положень п. п. 1, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З огляду на наведене, в силу положень п. п. 1, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що повістки на вказані вище дати вручено відповідачеві та вона є повідомленою про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, яка повідомлена належним чином та не повідомила суду причини своєї неявки.

Оскільки відповідач про розгляд справи повідомлялася належним чином, відзив на позовну заяву не подала, а також ураховуючи відсутність заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, постановлено провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, надані у судовому засіданні, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 03 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики у формі розписки, за яким ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, які зобов`язалася повернути згідно з графіком, а саме: 3 000 доларів США до кінця жовтня 2020 року та 2 000 доларів США до кінця грудня 2020 року, про що була складена власноручно ОСОБА_2 розписка, яка містить підписи як позикодавця так і позичальника.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до абзацу першого статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Указана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц.

Отже, розпискою від 03.09.2020 про отримання грошових коштів підтверджується факт укладення договору позики, факт отримання коштів відповідачем від позивача в сумі 5 000 дол. США, а також містить умови про строк виконання зобов`язання щодо повернення позичених коштів.

Доказів виконання зобов`язань відповідачем матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. ч. 1 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Оригінал розписки від 03.09.2020 був наданий представником позивача у судовому засіданні та міститься в матеріалах справи.

При цьому, наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (абзац перший частини першої статті 530 Цивільного кодексу України).

В силу положення статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про валюту та валютні операції» визначено поняття іноземна валюта та національна валюта.

Так, поняття іноземна валюта вживається в такому значенні: а) грошові знаки грошових одиниць іноземних держав у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави або групи іноземних держав, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях (зокрема у спеціальних правах запозичення), що належать до виплати в іноземній валюті; в) електронні гроші, номіновані у грошових одиницях іноземних держав та (або) банківських металах.

Поняття національна валюта (гривня) вживається в такому значенні: а) грошові знаки грошової одиниці України - гривні у вигляді банкнот, монет, у тому числі обігових, пам`ятних та ювілейних монет, і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у гривні; в) електронні гроші, номіновані у гривні.

Статтею 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 Цивільного кодексу України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 754/5369/17 (провадження № 61-3348св20).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Виходячи з того, що позивач надав відповідачу на підставі розписки від 03.09.2020 грошові кошти у сумі 5 000 доларів США, а відповідач свої зобов`язання з повернення вказаних коштів не виконала, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про стягнення грошових коштів підлягає задоволенню в частині стягнення у валюті виконання основного зобов`язання, тобто у розмірі 5 000 доларів США. При цьому, з огляду на вищезазначене відсутні підстави для визначення гривневого еквіваленту вказаної суми.

Щодо вимоги позивача про стягнення 3 % річних від прострочених сум, суд зазначає таке.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Стаття 625 ЦК України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання. У частині другій цієї статті зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Застосовуючи норми частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі, суд враховує сталу практику Верховного Суду щодо застосування цієї статті, зокрема, висновки, наведені у таких постановах Верховного Суду.

Частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, забезпечує права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Здійснивши перерахунок заявленої позивачем вимоги в валюті виконання основного зобов`язання (суми боргу), зважаючи на розрахунокпозивача, суд дійшов висновку, що стягненню підлягають 3 % річних за розпискою від 03.09.2020 за період з 01.11.2020 по 12.01.2022 від суми 3 000 доларів США в розмірі 108 доларів США та за період з 01.01.2021 по 12.01.2022 від суми 2 000 доларів США в розмірі 62 долари США.

Про здійснення саме судом розрахунку 3 % річних в іноземній валюті також йдеться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

За таких обставин, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у сумі 1 422, 23 грн за подання позову. При цьому, суд не вбачає підстав для стягнення судового збору за подання заяви про забезпечення позову, оскільки у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Керуючись ст. ст. 12, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274, 279, 280-282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основний борг за розпискою від 03 вересня 2020 року в сумі 5 000 (п`ять тисяч) доларів США, 3 % річних від простроченої суми за період з 01.11.2020 по 12.01.2022 у розмірі 108 (сто вісім) доларів США, та 3 % річних від простроченої суми за період з 01.01.2021 по 12.01.2022 у розмірі 62 (шістдесят два) долари США.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 422 (одна тисяча чотириста двадцять дві) грн 22 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 20.09.2022.

Суддя Т. Ю. Федчишена