ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8812/22 Справа № 201/410/21 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Попенко Ю.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельніченко Алла Сергіївна, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Наумової О.С., повне судове рішення складено 15 лютого 2022 року, в цивільній справі номер 201/410/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору позики від 02.01.2020 року ОСОБА_2 надав грошові кошти у розмірі 150000,00 доларів США, що в еквіваленті станом на 02.01.2020 року за офіційним курсом НБУ складало 3552000,00 грн, ОСОБА_1 , які остання зобов`язалася повернути до 01.12.2020 року. Відповідачка зобов`язання за договором позики не виконала, грошові кошти у визначені договором строки не повернула, на письмову вимогу щодо виконання зобов`язань за договором позики, направлену їй позивачем, відповіді на надала.

Просив суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 150 000,00 доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 150000,00 доларів США та витрати по сплаті судового збору в розмірі 11350,00 грн.

З рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року не погодилась ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельніченко А.С., подала апеляційну скаргу.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду є протиправним та незаконним.

Судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Зазначає, що з ОСОБА_2 вона не знайома. Грошей від позивача не отримувала та договорів з ним не укладала.

З 2015 року вона постійно мешкає за кордоном, до України не приїздила, тому не могла укласти договір позики та отримати зазначені в ньому грошові кошти.

Про наявність оспорюваного договору позики ОСОБА_1 стало відомо у липні 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, коли вона вирішила продати належну їй на праві приватної власності нерухомість у м. Дніпрі. Саме тоді вона дізналася, що право власності на її майно зареєстроване за невідомою їй особою ОСОБА_3 , який придбав її майно з прилюдних торгів 06 липня 2021 року на виконання рішення суду, ухваленого у цій справі.

Просила скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цивільного позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Від позивача ОСОБА_2 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача адвокат Борисова Т.В. в судовому засіданні апеляційного суду просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України (а.с. 40, том 2).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю позивача ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 02 січня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в м. Дніпро укладений договір позики, згідно з яким ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 150000,00 доларів США зі строком повернення до 01 грудня 2020 року (а.с. 5, том 1).

З вимоги позикодавця від 07 грудня 2020 року, яка направлена відповідачці на адресу: АДРЕСА_1 , вбачається, що ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики не виконала, грошових коштів у строки, визначені договором, позивачу не повернула (а.с. 6, 19, том 1).

З клопотання, поданого 04.02.2021 року ОСОБА_1 до суду, видно, що відповідачка позовні вимоги не визнає, та вказала, що дійсно має заборгованість перед ОСОБА_2 , однак у зв`язку з матеріальним становищем не має можливості повернути заборгованість у строк. Позовні вимоги вважала пред`явленими передчасно. Зазначила, що неодноразово зверталась до позивача в усній формі з проханням відстрочити повернення боргу. Просила винести рішення із розстроченням сплати боргу на чотири роки (а.с. 17, том 1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, за яким відповідачка отримала в борг грошові кошті, зобов`язання за укладеним договором відповідачка не виконала, тому порушене право позивача підлягає захисту.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи та нормам закону.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження №61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15 (провадження №61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі №758/2418/17 (провадження №61-9694св20).

В постанові від 28 грудня 2020 року у справі №499/144/17 (провадження №61-8096св19) Верховний Суд також дійшов висновку, що підстави відступити від таких правових висновків відсутні.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Тобто, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №629/5364/13-ц (провадження №61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі №205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 02 січня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в м. Дніпро уклали договір позики про наступне. ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 150000,00 доларів США, які зобов`язується повернути позивачу до 01 грудня 2020 року (п. 1, 4).

З вимоги позикодавця ОСОБА_2 від 07 грудня 2020 року, яка направлена відповідачці на адресу: АДРЕСА_1 , та отримана нею 07.12.2020 року, вбачається, що ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики не виконала, грошові кошти у строки, визначені договором, позивачу не повернула.

Інших доказів на підтвердження укладення договору позики та отримання відповідачкою ОСОБА_1 грошових коштів позивач ОСОБА_2 суду не надав.

Відповідачка ОСОБА_1 та її адвокат, заперечуючи проти позову в апеляційній та касаційній скарзі, а також в судовому засіданні пояснили, що позивача ОСОБА_2 відповідачка ОСОБА_1 не знає, ніяких грошових коштів від нього не отримувала, договір позики, та інші, надані суду документи, не отримувала та не підписувала. Клопотання від 02.02.2021 року про визнання боргу та розгляду справи без її участі Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська з будь-якого міста, зокрема з АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не посилала, оскільки з 2016 року перебуває за межами України. Про існування позовних вимог до неї їй стало відомо з відкритих джерел лише у липні 2021 року, копію судового рішення вона з адвокатом отримали 26.08.2021 року

На підтвердження своїх пояснень відповідачка ОСОБА_1 надала копію паспорта з її підписом та відомостями про вид на проживання, в яких зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 11 березня 2016 року має вид на проживання Ростовській області, Октябрьському районі, РФ (а.с. 51-58, том 1).

Крім того, відповідно до повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 01.09.2021 року відомостей про перетинання кордону України, лінії розмежування в межах з Донецькою та Луганською областями, та тимчасово окупованою територією АР Крим, громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.09.2016 року по 01.09.2021 року в базі даних не виявлено (а.с. 59, том 1).

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_1 довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень належними та допустимими доказами відповідно до статей 77, 78 ЦПК України.

З огляду на наведене, враховуючи, що позивач ОСОБА_2 не спростував надані відповідачкою ОСОБА_1 докази, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельніченко Алла Сергіївна, задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 19 грудня 2022 року.

Суддя: