Придніпровський районний суд м.Черкаси

Справа № 711/6654/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2022 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі Осадчій А.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_1

представника

позивача адвоката Ковтуна А.В.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача

адвоката Дмитрика С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання рухомого майна об`єктом спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (в остаточній редакції від 21.09.2021р.) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він із ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 09.09.2004р.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вересні 2013р. сторони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу №9503). При цьому, Ѕ частина квартири придбана їхнім сином ОСОБА_3 , а інша є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 13.05.2019р. визнано право спільної сумісної власності сторін на Ѕ частину вказаної квартири, а також за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини цієї ж квартири.

Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 03.04.2019р. шлюб між сторонами розірвано.

Дану квартиру використовують лише відповідачі, а позивач тривалий час нею не користується, оскільки відповідач ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у цьому (без попереджень змінено замки на вхідних дверях; 28.04.2019р. позивач не міг потрапити до квартири); виділ в натурі ј частини квартири не є можливим; домовитись щодо порядку володіння та користування квартирою неможливо, - позивач вважає, що має право на компенсацію йому його частки у майні.

Таким чином, просить суд, - зобов`язати ОСОБА_2 сплатити позивачу вартість ј частини квартири АДРЕСА_1 , що становить 157350грн., припинивши його право на частку у справі спільної часткової власності, визнавши право власності на всю квартиру за відповідачами.

Відповідачем ОСОБА_2 подано зустрічний позов (в остаточній редакції від 21.09.2021р.) до ОСОБА_1 про визнання рухомого майна об`єктом спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації. Свої позовні вимоги мотивує тим, що сторони перебували у шлюбі з 09.09.2004р. Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею.

21.03.2018р. за спільні кошти подружжям було придбано автомобіль Opel Astra Sports Tourer, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 .

Наприкінці 2018р. сімейні стосунки погіршились і 17.01.2019р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до неї про розірвання шлюбу.

Рішенням суду від 03.04.2019р. шлюб між сторонами розірваний.

Крім того, вказує, що ОСОБА_1 після подачі позовної заяви про розірвання шлюбу без її відому та дозволу 26.02.2019р. переоформив спільній автомобіль на свого знайомого ОСОБА_4 .

Також рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 13.05.2019р. визнано право спільної сумісної власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та здійснено її поділ, відповідному кожному з них по ј частині.

Угоди про поділ спільного майна сторонами не досягнуто.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 за зустрічним позовом просить суд, - визнати транспортний засіб Opel Astra Sports Tourer, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 спільною сумісною власності подружжя; стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію за її частку в спільному майні подружжя вказаного транспортного засобу в сумі 101247грн., судові витрати покласти на ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 11.09.2019р. відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 13.02.2020р. прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано її в одне провадження із первісним позовом.

Ухвалою суду від 21.09.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на первісний позов ОСОБА_1 , за яким просить відмовити у задоволенні первісного позову, вказавши, що вона жодним чином не чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житлом, а навпаки, саме останній неодноразово породжував конфлікти в присутності їхнього сина; він не бере участі в утриманні житла, комунальні послуги та поточний ремонт здійснює саме вона за власні кошти; вона не згідна сплачувати ОСОБА_1 компенсацію за частину квартири, оскільки має скрутне матеріальне становище. Просить відмовити у задоволенні первісного позову. Орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу адвоката 9000грн.

Відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на зустрічну позовну заяву, за яким просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Вказує, що продаж транспортного засобу відбувся в той час, коли шлюб між сторонами ще був зареєстрований, грошові кошти, отримані від продажу автомобіля, перебували на зберіганні у ОСОБА_2 . Домовленостей про поділ виручених від продажу автомобіля грошових коштів, не має і не було. Автомобіль був проданий 26.02.2019р. Крім того, вказує, що він припинив підприємницьку діяльність і вимушений проживати разом із батьками в одній квартирі.

Відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 подано відповідь на відзив, за яким вказує, що викладені у відзиві ОСОБА_1 доводи, є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Дозвіл та згоду на продаж автомобіля вона не давала, грошові кошти від продажу автомобіля вона не отримувала.

ОСОБА_1 подав заперечення на відповідь на відзив ОСОБА_2 по зустрічному позову. Вказує, що моментом припинення шлюбу у разі розірвання його судом, є день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. ТЗ проданий 26.02.2019р., а шлюб розірваний 03.05.2019р.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник адвокат Ковтун А.В. просили задовольнити позовні вимоги в редакції від 21.09.2021р. та відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на доводи позову та відзиву, заперечення. Вказують, що оскільки ОСОБА_1 не може користуватися частиною квартири, а тому слід зобов`язати ОСОБА_2 виплатити йому грошову компенсацію, а право власності на квартиру визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , припинивши його право власності на ј частину квартири. Відповідачі перешкоджають йому користуватися квартирою, але з відповідним позовом до суду не звертався. Судові витрати за первісним позовом залишає за собою. По зустрічному позову зазначив, що позов є безпідставним. Погодився з тим, що фактично сторони припинили сімейні відносини у січні 2019р. Вказує, що у нього з ОСОБА_2 була усна домовленість про продаж ТЗ, але ще до придбання квартири. При відчуженні автомобіля у лютому 2019р. він не брав згоду ОСОБА_2 на його продаж. Вважає, що висновок експертизи щодо вартості ТЗ є недопустимим доказом, оскільки вартість визначена не на час виниклих подій, тобто станом на лютий 2019р. Отже, слід брати до уваги висновок 038/2021 і враховувати вартість ТЗ на час придбання автомобіля.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , яка є і законним представником відповідача ОСОБА_3 та представник адвокат Дмитрик С.В. просили відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Відповідачі не чинили позивачу перешкод у праві користуватися квартирою; вона має заробіток близько 6000грн., а тому не зможе сплатити позивачу компенсацію за частину його квартири; позивач сам провокує конфлікти, які відбуваються у присутності сина; з січня 2019р. ОСОБА_1 припинив проживати у квартирі і всі речі він вивіз. В рахунок аліментних платежів позивач не бажає передати право власності на частину квартири синові, хоча має борги по аліментах. По зустрічному позову вказують, що ОСОБА_1 без її дозволу та згоди відчужив автомобіль в період шлюбу, який був придбаний під час шлюбу. Про продаж автомобіля вона дізналась у березні 2019р., тобто після фактичного припинення сімейних відносин (припинилися у січні 2019р.), але до постановлення заочного судового рішення про розірвання шлюбу. Між тим, згідна з обставинами справи про розірвання шлюбу.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала, що син сторін навчається у СШ №13. Знає, що у них був автомобіль темно-синього кольору; про обставини придбання ТЗ вона не знає і, на даний час, де знаходиться автомобіль також не відомо. Зі слів знає, що між батьками часто мали місце конфлікти, що негативно відображалось на синові.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що ОСОБА_2 є його рідною сестрою. Знає, що сторонами по справі був придбаний автомобіль за кордоном за орієнтовно 8000 доларів США. Автомобіль був придбаний для родини; коли саме припинили спільне проживання, вказати не може. Джерело походження коштів на придбання автомобіля, йому не відоме.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків:

встановлено, що ОСОБА_1 із ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 09.09.2004р., про що свідчить свідоцтво про шлюб (актовий запис №1203).

Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 03.04.2019р. (справа №711/466/19) шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 06.05.2019р.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження (актовий запис №1068).

20.09.2013р. сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу №9503), який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. При цьому, Ѕ частина квартири придбана їхнім сином ОСОБА_3 , а інша є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 13.05.2019р. (справа №711/1746/19) визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на Ѕ частину вказаної квартири, а також визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини цієї квартири. Рішення набрало законної сили 20.06.2019р.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів станом на 22.11.2019р., - 24.03.2018р. проведена державна реєстрація транспортного засобу автомобіля Opel Astra Sports Tourer, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 за ОСОБА_1 . Крім того, зазначено, що дата зняття з обліку ТЗ відбулася 26.02.2019р.

Дані обставини сторонами не оспорюються.

Відповідно до висновку №148 судової авто-товарознавчої експертизи від 07.09.2020р., складеного судовим експертом Березовським А.А. на виконання ухвали суду від 23.07.2020р. середня ринкова вартість автомобіля Opel Astra Sports Tourer, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 , станом на дату проведення експертизи складає 202494грн. 00коп.

Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи №6/89 від 29.06.2021р., складеної експертом Черкаського НДЕКЦ Таран В.І. на виконання ухвали суду від 23.07.2020р., ринкова вартість об`єкта нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 складає 629400грн. 00коп.

Відповідно до висновку експерта Кипа С.М. №038/2021 від 15.09.2021р., про визначення ринкової вартості транспортного засобу Opel Astra Sports Tourer, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 , що наданий до суду позивачем ОСОБА_1 , - ринкова вартість цього автомобіля на дату оцінки складає 156562грн. 96коп.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного Процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного Процесуального кодексу України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Як визначено статтею 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України).

Тож, спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, яке регулюється нормами Конституції України, Цивільного Кодексу України та Сімейного Кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 Сімейного Кодексу України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного Кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За положеннями статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ст. 65 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68СК).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 69СК, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70СК).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ст. 368 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч.ч.1, 2 ст. 369 ЦК України).

Як передбачено ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, або приховав його, таке майно чи його вартість враховується при поділі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Пунктом 23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

За висновками, що викладені у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц ), у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічна позиція викладена у постановах ВС від 9.12.2020р. (справа № 301/2231/17), від 18.11.2020 р. (справа № 757/8854/14-ц), від 18.02.2021 р. (справа № 314/2224/17).

Крім того, у постанові ВС України від 27.04.2016р. у справі № 6-486цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, про що зазначила у постанові від 30.06.2020р. у справі № 638/18231/15-ц, зазначено про те, що відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути надана письмово.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом, суд вважає їх обґрунтованими та доведеними. Так, беззаперечно позивачем ОСОБА_2 доведено той факт, що транспортний засіб був придбаний 24.03.2018р. під час шлюбу сторін і в інтересах сім`ї. Крім того, сторони по справі в судовому засіданні погодились із обставинами про те, що фактично сімейні відносини вони припинили в січні 2019р., а факт розірвання шлюбу відбувся 06.05.2019р. (дата набрання рішення суду від 03.04.2019р. про розірвання шлюбу). При цьому, транспортний засіб був відчужений ОСОБА_1 26.02.2019р. і без згоди, зокрема письмової, іншого з подружжя ОСОБА_2 , про що зазначили і ОСОБА_2 , і ОСОБА_1 . Крім того, ОСОБА_1 жодними належними та допустимими доказами не довів обставини про те, що грошові кошти від відчуження 26.02.2019р. транспортного засобу були використані в інтересах сім`ї, чи передані дружині, як вказує, ОСОБА_2 , яка такі обставини повністю заперечує.

Отже, слід визнати транспортний засіб Opel Astra Sports Tourer, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 .

Що стосується визначення розміру компенсації, то враховуючи, що за даними висновку експертизи №148 від 07.09.2020р. середня ринкова вартість автомобіля Opel Astra Sports Tourer, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 , станом на дату проведення експертизи складає 202494грн. 00коп., то вартість Ѕ частини становить 101247грн. 00коп., яка і підлягає до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

На думку суду, безпідставними є посилання ОСОБА_1 про те, що вказаний висновок експерта є недопустимим доказом, оскільки, як вказує, визначена вартість не на час подій відчуження автомобіля лютий 2019р. Так, яку зазначалось вище, вартість визначається на час розгляду справи.

Крім того, суд не вважає належним та допустимим доказом висновок експерта №038/2021 від 15.09.2021р., наданий позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 щодо визначення ринкової вартості транспортного засобу, оскільки клопотання відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 від 17.07.2020р. про призначення авто-товарознавчої експертизи розглядалося судом за участю всіх учасників справи, в т.ч. позивача ОСОБА_1 та його представника - 23.07.2020р.

При цьому, учасники справи на той час скористалися правом подати письмові процесуальні заяви, докази в обґрунтування своїх позицій. ОСОБА_1 не заявляв клопотань про долучення до справи якихось доказів, які мають значення для справи і повинні були б бути враховані при проведенні експертом (на підставі ухвали суду від 23.07.2020р.) відповідної експертизи. Враховуючи, що учасники справи зобов`язані, відповідно до ст. 43 ЦПК України, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, - то суд вважає, що висновок експерта №148 є належним і допустимим доказом, який складений на підставі тих матеріалів справи і доказів, які були надані сторонами суду, прийняті судом і передані експерту разом з ухвалою суду від 23.07.2020р. При цьому, суд звертає увагу, що висновок експерта №038/2021 складений на підставі наданих ОСОБА_1 матеріалів, зокрема висновку експертного дослідження А-399 від 19.03.2018р., митної декларації ІМ4-ДЕ, які учасникам справи та до суду на час проведення експертизи за ухвалою суду від 23.07.2020р. не надавались, а тому такі обставини свідчать про невиконання позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 процесуальних обов`язків, що визначені у ст. 43 ЦПК.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 , то вони не підлягають до задоволення, оскільки є безпідставними та необгрунтованими.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Так, відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ст. 365 ЦК України).

Суд розглядає справу в межах пред`явлених позовних вимог, враховуючи норми ст.13 ЦПК України. На думку суду, не можливо вважати, що частка у майні позивача ОСОБА_1 ј є незначною; сам позивач вказує, він не має іншого житла, а вимушений на даний час проживати з батьками у їхньому житлі; відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 категорично заперечує проти сплати позивачу ОСОБА_1 компенсації вартості цієї частки, враховуючи її майновий стан і зобов`язати її сплачувати такі кошти, неможливо, враховуючи норми законодавства. При цьому, позовні вимоги про стягнення з відповідачів (відповідача) компенсації, пред`явлені не були. Крім того, оскільки не можливо зобов`язувати відповідача ОСОБА_2 сплатити позивачу ОСОБА_1 грошові кошти, як вартість його ј частини, - то, відповідно не підлягає до застосування такий спосіб захисту, як визнання права власності на всю квартиру за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , враховуючи, що вони вже є співвласниками відповідних часток у майні квартирі АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном не заявляв, як і ним не доведено, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні нерухомим майном. Також, позивачем ОСОБА_1 не доведено факту того, що неможливо встановити порядок користування жилим приміщенням.

Також, суд звертає увагу позивача на тому, що ст. 365 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позову, передбачає, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників.

Однак, інші співвласники спірної квартири до суду із відповідним позовом не зверталися, а, навпаки, заперечують проти такого припинення та стягнення з них компенсації вартості частки.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги принципи рівності прав співвласників та правового режиму спільної часткової власності, враховуючи інтереси всіх її учасників і заборону обмеження прав одних учасників за рахунок інших, суд вважає позовні вимоги такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, необхідно з ОСОБА_1 стягнути на користь ОСОБА_2 судові витрати, які підтверджені доказами: судовий збір в розмірі 1013грн. 00коп. (квитанції про сплату судового збору за подачу позову на суму 846грн. від 25.11.2019р., на суму 167грн. 00коп. від 21.09.2021р.); витрати за проведення експертизи в сумі 1400грн. 00коп. (квитанція до прибуткового касового ордеру №148 від 07.09.2021р., акт наданих послуг від 07.09.2021р.), а також витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 9000грн. 00коп. (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, договір про надання правової допомоги від 21.11.2019р., акт наданих послуг від 15.12.2021р., квитанції від 13.12.2021р., попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, ордер адвоката серія ЧК №126652).

На думку суду, розмір судових витрат є обгрунтованим, пропорційним до предмета спору за зустрічним позовом з врахуванням ціни позову; відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не зазначено обставин, які б давали суду підстави для зменшення розміру судових витрат. Крім того, розмір витрат на правничу допомогу адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною зустрічного позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності на нерухоме майно, - відмовити у повному обсязі.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання рухомого майна об`єктом спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості Ѕ частини транспортного засобу автомобіля Opel Astra Sports Tourer, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 в сумі 101247грн. 00коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1400грн. 00коп. витрати за проведення експертизи, 1013грн. 00коп. судовий збір, 9000грн. 00коп. витрати на правничу допомогу адвоката, а всього 11413грн. 00коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст рішення складено 11.02.2022р.

Головуючий: С. М. Позарецька