Справа № 182/2424/21
Провадження № 2/0182/121/2022
23.11.2022 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.
секретар Іванова Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Нікопольської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог, - ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, -
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння.
На підтвердження своїх позовних вимог посилається на наступне.
Йому належала ј частка квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.07.1994 року, виданого комітетом комунальної власності м.Нікополь. Інші ѕ частки квартири належали його рідній бабці ОСОБА_3 та його двоюрідному брату ОСОБА_2 . Їм з братом належало по 1/4 частці квартири, а бабці - 2/4 частки квартири. В 2016 році його бабця ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до нього та його двоюрідного брата ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири за набувальною давністю, з огляду на те, що він та його двоюрідний брат тривалий час не проживають в квартирі, не приймають участі в її утриманні. Справа розглянута без його участі. Його брат ОСОБА_2 позов визнав, проти його задоволення не заперечував. Ріщенням Нікопольського міськрайонного суду від 24.01.2017 року позов ОСОБА_3 до нього та ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини квартири за набувальною давністю задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2021 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року скасоване. Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до нього та ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири за набувальною давністю - закрито. Однак, до оскарження ним та скасування рішення Нікопольського міськрайонного суду від 24.01.2017 року ОСОБА_3 розпорядилась набутою нею Ѕ частиною квартири. 06.03.2020 року вона уклала спадковий договір із своєю донькою ОСОБА_4 , який був посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В. Також, доводить до відома суду, що ОСОБА_4 є йому рідною тіткою по лінії матері і одночасно матір`ю ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 Свєтлова ОСОБА_5 померла. Після смерті ОСОБА_3 Муратова ОСОБА_6 , на підставі спадкового договору від 06.03.2017 року, набула право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку ст.1302 ЦК України. Крім того, інша Ѕ частина цієї ж квартири також перейшла у власність ОСОБА_4 , на підставі спадкового договору від 28.03.2013 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В. Таким чином, ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 вцілому. ІНФОРМАЦІЯ_2 Муратова ОСОБА_7 померла. За життя ОСОБА_4 набула громадянство республіки Казахстан і йому відомо про те, що вона померла на території Республіки Казахстан. На даний час право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 . Спадкоємцем ОСОБА_4 є її рідний син ОСОБА_2 . Однак, як йому відомо, ОСОБА_2 спадщину після смерті своєї матері не прийняв, саме тому, на даний час, у якості відповідача ним залучена Нікопольська міська рада. Він не може надати суду свідоцтво про смерть ОСОБА_4 та свідоцтво про народження ОСОБА_2 , оскільки відповідач ОСОБА_2 добровільно документи йому не надає. Крім того, після того, як йому стало відомо про те, як його родичі, за його спиною, позбавили його власності на частину квартири, вони з ОСОБА_2 перестали спілкуватись та підтримувати братні стосунки. Отримати дублікати таких документів він не може через те, що не може довести родинні стосунки. Його тітка ОСОБА_4 тричі виходила заміж та тричі змінювала своє прізвище. Так, дівоче прізвище його тітки було ОСОБА_8 . Після укладення шлюбу тітка змінила прізвище ОСОБА_8 на прізвище ОСОБА_9 . Після розірвання шлюбу з ОСОБА_9 та укладення шлюбу з ОСОБА_10 вона змінила прізвище ОСОБА_9 на прізвище ОСОБА_10 . Після розірвання шлюбу з ОСОБА_10 вона перейшла на дошлюбне прізвище ОСОБА_8 . Після укладення шлюбу з ОСОБА_11 вона змінила своє прізвище на прізвище ОСОБА_11 . Вважає, що належна їй ј частка квартири АДРЕСА_1 вибула з його власності не з його волі, а в результаті недобросовісних дій його бабки ОСОБА_3 , його тітки ОСОБА_4 та його двоюрідного брата ОСОБА_2 . Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права. Відповідно до положень статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому, норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Вибуття майна з володіння власника, на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею». Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права, однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, й тієї обставини, яким чином спірне майно вибуло з володіння позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак, вважає себе таким. Крім того, у пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. За таких обставин звернувся до суду і просить витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на свою користь ј частку квартири АДРЕСА_1 .
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не прибув, оскільки його зареєстроване місце проживання: московська область рф, одінцовський р-н, пос.вніісок, вул.березова, 8-157 (що було зазначено в позовній заяві). Його представник адвокат Перевертайло Л.Т. - надала до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с.78).
Представник відповідача ОСОБА_12 в судове засідання не прибула, надала до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність, просила прийняти рішення у відповідності до діючого законодавства (а.с.66).
Третя особа ОСОБА_2 про розгляд справи повідомлявся судом належним чином, але конверт із судовою повісткою разом з пакетом документів повернувся без вручення (а.с.79).
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.
Згідно ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Як встановлено в судовому засіданні, позивачу по справі належала ј частка квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.07.1994 року, виданого комітетом комунальної власності м.Нікополь (а.с.19-20). Інші ѕ частки квартири належали його рідній бабці ОСОБА_3 та його двоюрідному брату третій особі по справі - ОСОБА_2 . Позивачу та третій особі належало по 1/4 частці квартири, а ОСОБА_3 - 2/4 частки спірної квартири. В 2016 році його ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до позивача по справі та третьої особи по справі про визнання за собою права власності на 1/2 частини квартири за набувальною давністю, з огляду на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тривалий час не проживають в квартирі, не приймають участі в її утриманні. Справа розглянута без участі позивача. ОСОБА_2 позов визнав, проти його задоволення не заперечував. Ріщенням Нікопольського міськрайонного суду від 24.01.2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини квартири за набувальною давністю задоволено (а.с.29-30). Визнано за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на 1/4 частину спірної квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_2 . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2021 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року скасоване. Провадження у справі закрито (а.с.31-35). Однак, до оскарження позивачем та скасування рішення Нікопольського міськрайонного суду від 24.01.2017 року ОСОБА_3 встигла розпорядитись набутою нею Ѕ частиною квартири, уклавши 06.03.2020 року спадковий договір з донькою ОСОБА_4 , який був посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В. (а.с.15). ІНФОРМАЦІЯ_1 Свєтлова ОСОБА_13 померла (а.с.17). Після смерті ОСОБА_3 Муратова ОСОБА_6 , на підставі спадкового договору від 06.03.2017 року, набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому, в порядку ст.1302 ЦК України. ІНФОРМАЦІЯ_2 , за твердження позивача по справі, ОСОБА_4 померла, однак, доказів цього факту позивачем до суду надано не було, як і не надано доказів того, що за життя ОСОБА_4 набула громадянство республіки Казахстан, в зв`язку з чим померла на території Республіки Казахстан. На даний час право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 . Спадкоємцем ОСОБА_4 є її рідний син третя особа по справі - ОСОБА_2 . Отримати дублікати документів та довести родинні стосунки з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не може. Стверджує, що його тітка ОСОБА_4 тричі виходила заміж та тричі змінювала своє прізвище. Вважає, що ј частка квартири АДРЕСА_1 вибула з його власності не з його волі, а в результаті недобросовісних дій його бабки ОСОБА_3 , його тітки ОСОБА_4 та його двоюрідного брата ОСОБА_2 .
Відповідно до положень статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.
При цьому, норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Вибуття майна з володіння власника, на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що за змістом статті 388 ЦК України, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Такий висновок викладений й у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15).
Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18).
Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права, однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, й тієї обставини, яким чином спірне майно вибуло з володіння позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак, вважає себе таким.
Крім того, у пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
За таких обставин суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Керуючись ст.3-10, 30, 57-60, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Нікопольської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог, - ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.
Витребувати з чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_1 ј частку квартири АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції можна оскаржити до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня проголошення (або отримання) рішення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал