КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/61/21 головуючий у І інстанції: Галась І.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Суханової Є.М.

за участю секретаря: Даньшиної І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 06 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-тя - Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, звільнення від сплати аліментів, стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_2 , з вищенаведеним позовом, який обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народився син, - ОСОБА_3 . В подальшому, життя між сторонами не склалося, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.07.2017 року шлюб було розірвано. За взаємною згодою сторін дитина лишилася жити з ОСОБА_1 ..

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини від усіх видів доходу. Проте, в квітні 2018 року ОСОБА_3 прийшов до батька і повідомив про те, що жити з матір`ю не бажає.

Справа за позовом ОСОБА_1 слухалась неодноразово. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня 2019 року, залишеного без змін Постановою Київського апеляційного суду від 30 червня 2020 року позовні вимоги задоволено. Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_3 разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Позивач оскаржив рішення судів попередніх інстанцій у касаційному порядку. Постановою КЦС/ВС від 23.06.2020 року, касаційну скаргу Позивача було задоволено, скасовано рішення судів попередніх інстанцій. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. За результатами розгляду справи питання щодо місця проживання сина не вирішено.

Позивач просив суд: визначити місце проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком, ОСОБА_2 ; припинити стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 , на утримання ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною 18 річного віку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 липня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_2 .

Звільнено ОСОБА_2 від сплати аліментів на утримання сина, призначених рішенням суду.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), починаючи з 11 січня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини залишити без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою.

Вказує, що судом не вірно досліджено схильність та прив`язаність дитини до батьків.

Зауважує, що малолітня дитина не має розлучатись зі своєю матір`ю, обставин які б надавали здійснити вказане встановлено не було.

Вважає, що в даному випадку дитина повинна була бути повернена матері, а думка дитини не є абсолютною для суду та підлягає сумніву, оскільки батько здатен був впливати на неї.

Крім того, зазначає, що законодавством не передбачено право суду звільнити особу від сплати аліментів, в разі, коли дитина за бажанням батька почала проживати з ним та знаходиться на його утриманні.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 вказує, що місцевий суд вірно врахував бажання дитини, щодо проживання з батьком, що відповідає висновку, щодо визначення місця проживання дитини.

Зауважує, що дитина самостійно вирішила проживати з батьком, а тому відхиляє доводи, що батько самовільно змінив місце проживання дитини.

Вказує, що законодавством не передбачена пріоритетність одного із батьків на проживання з дитиною, а тому апеляційну скаргу вважає необґрунтованою.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також їх представники, підтримали позиції викладені в апеляційній скарзі та відзиві.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що визначення місця проживання дитини разом батьком відповідає інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2010 року сторони уклали шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у шлюбі народився син - ОСОБА_3 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року шлюб було розірвано.

За взаємною згодою дитина залишилася жити з матір`ю.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2018 року з Позивача на утримання ОСОБА_3 стягнуто аліменти у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду 05.02.2018 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 включно.

Постановою Верховного суду від 23 вересня 2020 року було завершено судовий розгляд справи № 359/3580/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя - Орган опіки та піклування Бориспільської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. В задоволенні вимог позивача було відмовлено.

Даним судовий рішення встановлено, що Характеристикою від 24 травня 2018 року, виданою Комунальною установою Бориспільської районної ради Київської області «Районний методичний кабінет» на ім`я ОСОБА_3 2011 року народження, встановлено, що дитина частково відмовляється від контактів з матір`ю на тлі переваги спілкування з батьком. У домі матері ОСОБА_3 почуває себе невпевнено, емоційно пригнічено, відторгнуто, тому що, з його слів, його там ображають, чує «погані» слова, мама кричить на нього. Спокійно, з піднесеним настроєм сприймає перебування у батька. Відчуває любов, турботу та захист з боку батька. Відповідно до висновку психологічного обстеження від 19 вересня 2019 року № 190, наданого міським центром дитини, ОСОБА_3 має надійний тип прив`язаності до батька, з яким на даний час проживає, та почуває себе впевнено та у безпеці. По відношенню до матері виявлено низький рівень емоційного зв`язку з матір`ю, дитина не бажає зустрічатися й спілкуватися з нею…Згідно з висновком Деснянської РДА у м. Києві щодо визначення місця проживання малолітньої дитини від 09 жовтня 2019 року № 102103/31-7918, у відношенні до матері у ОСОБА_3 визначена образа та недовіра, дитина наполягає на тому, що проживати хоче лише з батьком, а з матір`ю проживати він не бажає. Тому орган опіки та піклування вважає за недоцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_3 . Разом з тим, встановлено, що відповідач не чинить позивачці будь-яких перешкод у спілкуванні, побаченні с сином, а також його вихованні. При таких обставинах, виходячи з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки ОСОБА_3 , місце його навчання, психологічний стан, зокрема прихильність до батька, проживання з ним в атмосфері любові, турботи, захисту та встановлення низького рівня емоційного зв`язку з матір`ю, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, колегія суддів Касаційного цивільного суду вважає за доцільне подальше проживання малолітнього сина ОСОБА_3 разом із батьком, що сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У наданих суду висновках щодо визначення місця проживання малолітньої дитини № 102/02/38-6147 від 01 жовтня 2021 та № 102/02/31-6146 від 01 жовтня 2021 року вбачається, що ОСОБА_3 , як в ході бесіді зі спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації так і на засідання комісії в присутності матері та батька повідомив, що не хоче жити з матір`ю, не хоче спілкуватися та зустрічатися.

З наданих висновків вбачається, що Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з батьком та не вважає за доцільне зміну місця проживання та визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з матір`ю.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Частиною першою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Колегія суддів зауважує, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків.

Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей.

Місцевий суд вірно зауважив, що визначення місця проживання дитини з батьком відповідає першочерговому врахування інтересів дитини.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Судом першої інстанції достеменно встановлено, що інтересам сина сторін відповідатиме його проживання разом з батьком, на що вказує його психологічний стан, зокрема прихильність до батька, проживання з ним в атмосфері любові, турботи, захисту та встановлення низького рівня емоційного зв`язку з матір`ю.

Вказана обставина була неодноразово досліджена судами при розгляді спірних правовідносин, які виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Матеріали справи не містять доказів на спростування вищевказаного висновку, а тому доводи апеляційної скарги з приводу помилковості висновків місцевого суду в цій частині не приймаються до уваги.

З приводу звільнення ОСОБА_2 від сплати аліментів, колегія суддів зауважує, що нормами чинного законодавства та судовою практикою визначено, що якщо дитина почала проживати разом з платником аліментів, то це є виключною підставою для звільнення від сплати аліментів.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За ч. 3 ст.181, ст.183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Місцевий суд вірно вказав, що аліменти присуджуються з метою утримання дитини на користь того з батьків, з ким проживає дитина, і який здійснює утримання цієї дитини.

Продовження стягнення аліментів із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суперечить цільовому призначенню аліментів, оскільки такі кошти стягують на утримання дитини, яка в даному разі проживає разом з батьком, що не спростовано апелянтом.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про припинення стягнення аліментів із ОСОБА_2 та необхідність стягнення аліментів на користь останнього з ОСОБА_1 .

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам ОСОБА_1 викладеним під час розгляду справи в суді першої інстанції, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 06 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «28» грудня 2022 року.

Головуючий

Судді: