Номер провадження: 22-ц/813/2176/22
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_1 Занудіна С.М.,

переглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

31 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 25 липня 2018 року він передав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 600 доларів США, на підтвердження чого останній написав розписку, згідно якої зобов`язався повернути позику у строк до 31 грудня 2018 року.

23 січня 2019 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 7 200 доларів США, про що останній власноручно написав розписку, з терміном повернення коштів до 31 грудня 2019 року.

Однак, відповідач до теперішнього часу кошти в повному обсязі не повернув, на підставі чого ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, стягнувши з відповідача на його користь грошові кошти за борговими розписками, а також 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач впродовж встановленого апеляційним судом строку не надавав.

Поштова кореспонденція неодноразово направлялась відповідачу ОСОБА_2 на адресу, що наявна у матеріалах справи, відповідно до даних ГУ ДМС України в Одеській області Гунько О.О. зареєстрованим по м. Одеса та Одеській області не значиться.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. Відповідачу ОСОБА_2 судові повістки надсилались на наявні у матеріалах справи адреси, однак поштова кореспонденція поверталась із відміткою «адресат відсутній».

Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

За змістом статей 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факту передачі та отримання відповідачем у борг від позивача грошових коштів згідно розписки.

Однак, колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Звернувшись із даним позовом до суду позивач посилався на те, що 25 липня 2018 року він передав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 600 доларів США, на підтвердження чого останній написав розписку, згідно якої зобов`язався повернути позику у строк до 31 грудня 2018 року (а.с. 8).

23 січня 2019 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 7 200 доларів США, про що останній власноручно написав розписку, з терміном повернення коштів до 31 грудня 2019 року (а.с. 10).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Тому наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №127/3120/16-ц, №752/19567/14-ц).

Суд першої інстанції у порушення вказаних вище норм законодавства дійшов передчасного висновку, що позивачем не доведено факт передання відповідачу грошових коштів за розписками від 25 липня 2018 року та 23 січня 2019 року, а отже і факт виникнення між сторонами правовідносин позики.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що сам факт підписання спірних розписок, за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовлених цими договорами сум грошових коштів у загальному розмірі 10 800,00 доларів США.

Крім того, суд першої інстанції не дав правової оцінки змісту вказаним розпискам, де вказано, що відповідач «отримав у останнього грошові кошти» у минулому часі, а тому підтверджує факт, що написанню розписки передувало отримання коштів відповідачем.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів на спростування факту отримання ним від позикодавця грошей.

Отже, слід вважати, що оригінал розписки, який було витребувано у позивача ОСОБА_1 для огляду у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, свідчить про виникнення між сторонами боргових зобов`язань, а суд першої інстанції належним чином не дослідив оригінал розписки.

Відповідачем, не було доведено обставину, що він не отримував грошові кошти від позивача, а той в свою чергу не передавав йому згідно договору позики (розписки) відповідну суму.

Тому, позов про стягнення з відповідача основної суми заборгованості та три відсотка річних на користь позивача є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

З позовної заяви вбачається, що відповідач ОСОБА_3 частково повернув грошові кошти за розпискою від 25 липня 2018 року, а саме у розмірі 720 доларів США:

01.09.2018 повернуто грошові кошти в сумі 120 дол. США;

27.09.2018 повернуто грошові кошти в сумі 120 дол. США;

28.10.2018 повернуто грошові кошти в сумі 120 дол. США;

29.11.2018 повернуто грошові кошти в сумі 120 дол. США;

29.12.2018 повернуто грошові кошти в сумі 120 дол. США;

25.01.2019 повернуто грошові кошти в сумі 120 дол. США.

Зобов`язання за розпискою від 23 січня 2019 року відповідачем також було виконано частково, на загальну суму 2 798 доларів США:

30.03.2019 повернуто грошові кошти в сумі 400 дол. США;

04.07.2019 повернуто грошові кошти в сумі 400 дол. США;

19.07.2019 повернуто грошові кошти в сумі 200 дол. США;

15.08.2019 повернуто грошові кошти в сумі 200 дол. США;

09.10.2019 повернуто грошові кошти в сумі 398 дол. США;

26.10.2019 повернуто грошові кошти в сумі 200 дол. США;

22.11.2019 повернуто грошові кошти в сумі 200 дол. США;

22.01.2020 повернуто грошові кошти в сумі 200 дол. США;

04.03.2020 повернуто грошові кошти в сумі 400 дол. США;

25.05.2020 повернуто грошові кошти в сумі 200 дол. США.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку з тим, що відповідач за умовами договору позики від 25 липня 2018 року зобов`язувався повернути позику до 31.12.2018 року, проте, у вказаний строк всю суму боргу не повернув, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних на суму неповернутих коштів за договором позики від 25 липня 2018 року, а саме: за період з 21 січня 2019 року по 26 серпня 2020 року на суму боргу в розмірі 2 880 доларів США 3% річних за 583 дні в розмірі 138 доларів США. Також є підстави для стягнення 3% річних за розпискою від 23 січня 2019 року у сумі 33,65 доларів США: на суму боргу 4 402 доларів США за період з 25 травня 2020 року по 26 серпня 2020 року (93 дні прострочки).

Суд апеляційної інстанції згідно діючих вимог цивільно-процесуального законодавства перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та позовних вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ) борг за договором позики від 25 липня 2018 року у розмірі 2 880 доларів США, 3% в рахунок компенсації за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 138 доларів США; борг за договором позики від 23 січня 2019 року у розмірі 4 402 долари США та 3% в рахунок компенсації за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 33,65 доларів США.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 15 грудня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

А.І.Дришлюк