КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2022 року м. Київ

Справа №757/31786/14-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/1627/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Печерського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Остапчук Т.В. 06 липня 2021 року в місті Києві, повний текст рішення складений 09 серпня 2021 року, у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_1 про визнання припиненим договору поруки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору відновлювальної кредитної лінії та договору поруки,

В С Т А Н О В И В

У жовтні 2014 року представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів заборгованість в розмірі 3943647,97 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії №1042 від 31 березня 2008 року та Додатковий договір №2 від 31 березня 2011 року до Договору відновлювальної кредитної лінії №1042 від 31 березня 2010 року укладеного з ОСОБА_1 за якими позичальник отримав у Банку кредит. В забезпечення зобов`язання було укладено договір поруки №2251 від 31 березня 2010 року з ОСОБА_2 . Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 7037823,75 грн.

ОСОБА_2 в грудні 2014 року пред`явлено зустрічний позов до ПАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою з підстав збільшення обсягу відповідальності поручителя без згоди поручителя (а.с.79). Крім того, ОСОБА_2 25 лютого 2015 року подано зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки. Дані позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у Кредитному договорі не зазначено рахунку на який необхідно сплачувати кредит та відсотки (а.с.126).

Також представником позивача було подано клопотання від 19 квітня 2016 року про збільшення позовних вимог з 3943647, 97 грн до 7037823,75 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2021 року позов Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість в розмірі - 2000101,81 грн, з яких 1878895,99 грн, - кредит, 9592,5 грн - пеня за прострочення повернення кредиту, 16251,54 грн - пеня за прострочення сплати процентів, 72127,48 грн - інфляційні втрати від прострочення повернення кредиту, 85,69 грн - інфляційні втрати від прострочення сплати процентів, 22700, 21 грн - 3% річних за прострочення повернення кредиту, 448,4 грн - 3% річних за прострочення сплати процентів.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судовий збір в розмірі 3654 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою задоволено. Визнано поруку за договором поруки № 2251 від 31 березня 2010 року такою, що припинена.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судовий збір в розмірі 487,20 грн.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки - відмовлено.

Не погодилось із вказаним судовим рішенням АТ «Державний ощадний банк України», представником Банку подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що призвело до неправильного вирішення справи. Представник вказує на те, що судом залишено поза увагою пояснення представника позивача щодо того, що після направлення вимог, 04 січня 2013 року позичальник звернувся до Банку з заявою, в якій просив відстрочити подання заяви до суду про стягнення заборгованості за кредитом та звернення стягнення на предмет іпотеки, в заяві позичальник також зазначав, що зобов`язується погасити прострочену заборгованість. 08 лютого 2013 року позичальник звернувся до Банку з клопотанням щодо реструктуризації кредиту. Дане клопотання було розглянуто на кредитному комітеті та прийнято позитивне рішення. Крім того, 03 червня 2013 року з позичальником та поручителем було проведено зустріч в рамках якої було досягнуто згоди відносно шляхів погашення заборгованості за кредитним договором.

Вищевказані дії позичальника, поручителя та Банку свідчать про те, що листи - вимоги від 26 листопада 2012 року про повне дострокове погашення кредиту втратили свою чинність у зв`язку з досягненням сторонами (в тому числі і з поручителем) згоди щодо позасудового врегулювання спору. Отже, направлення Банком 29 листопада 2012 року та отримання позичальником 05 грудня 2012 року листа - вимоги від 26 листопада 2012 року не може бути підставою для зупинення нарахування відсотків та пені з 26 грудня 2012 року.

Також представник вказує на те, що загальна сума отриманих позичальником коштів (кредит) становить 3441100,00 грн, загальна сума повернутих коштів (кредит) складає 623896,61 грн. Станом на даний час, сума заборгованості по кредиту (по основному боргу) складає 2817203,39 грн. Саме такий залишок заборгованості по кредиту підлягає стягненню з позичальника і визначений Банком в розрахунку заборгованості до кредитного договору.

Щодо заборгованості в частині пені, 3% річних та інфляції, представник Банку вказує на те, що суд при визначенні періодів та сум 3 % річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з Боржника виходив з розрахунку заборгованості наданого Банком при поданні первісного позову, тобто з розрахунку заборгованості станом на 10 вересня 2014 року. В той же час, Банк збільшував позовні вимоги, подавши при цьому розрахунок заборгованості станом на 14 квітня 2016 року, з даного розрахунку вбачається, що Банк просив стягнути з відповідачів суму заборгованості по 3% річних та інфляційним втратам, які нараховано по квітень та березень 2016 року. Однак, даний розрахунок не був врахований судом при визначенні періодів нарахування, а також при визначенні сум 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з боржників.

Щодо задоволення зустрічного позову, представник Банку зазначає, що листи - вимоги від 26 листопада 2012 року про повне дострокове погашення кредиту втратили свою чинність у зв`язку з досягненням сторонами, (в тому числі і з поручителем), згоди щодо позасудового врегулювання спору. Таким чином, 27 червня 2013 року жодним чином не може вважатися кінцевою датою для звернення Банком до суду з позовом до поручителя.

Також зазначає, що судом першої інстанції невірно визначено розмір судових витрат, які підлягають до стягнення з відповідача на користь Банку, отже в частині розподілу судових витрат, оскаржуване рішення суду також не відповідає вимогам чинного законодавства.

На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити повністю. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання припиненою поруки відмовити. Стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір сплачений в загальному розмірі 125532,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Осів П.В. вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та висновків суду першої інстанції не спростовують. Позивач не надав доказів, які підтверджують, що позичальник отримав лист-вимогу саме 05 грудня 2012 року ні у суді першої інстанції, ні з апеляційною скаргою у суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на те, що ним лист-вимогу отримано нарочно 26 листопада 2012 року у приміщенні банку. В матеріалах справи відсутні заперечення позивача щодо вказаної дати отримання листа-вимоги (26 листопада 2012 року), про які б позивач зазначав під час розгляду справи у суді першої інстанції. Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що строк повернення кредиту змінено позивачем відповідно до ст. 1050 ЦК України на 26 грудня 2012 року. Також вказує на те, що сторони не уклали будь-яких правочинів щодо зміни умов кредитного договору, позивач не надав доказів, які підтверджують це. А тому, судом першої інстанції вірно встановлено, що строк повернення кредиту настав 26 грудня 2012 року. Крім цього, ОСОБА_1 зазначає, що подане позивачем клопотання про збільшення розміру позовних вимог з 3943647, 97 грн до 7037823,75 грн було підписано від імені позивача особою, яка не мала відповідних повноважень на день підписання клопотання, що є підставою для повернення клопотання, а тому твердження позивача про те, що спір повинен вирішуватись в межах суми, яка заявлена у клопотанні №23-114 від 19 квітня 2016 року, суперечить нормам процесуального права. Також зазначає про те, що позивач продовжував безпідставно нараховувати відсотки після 26 грудня 2012 року, тобто з моменту настання обов`язку дострокового виконання основного зобов`язання за кредитним договором, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилось зі спливом строку кредитування, а тому необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду. Також ОСОБА_1 частково визнає розмір заборгованості.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, а тому керуючись положеннями ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 1042, за яким Позичальник отримав у Банку кредит у сумі 3000000,00 грн зі сплатою 24% процентів річних за користування ним в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором.

Пунктом 1.3. Кредитного договору передбачено, що кредит надається у вигляді відновлюваної кредитної лінії окремими частинами (траншами) терміном на 10 років з остаточним терміном повернення не пізніше 31 березня 2020 року.

Пунктом 1.1. Кредитного договору Банк зобов`язався надати на умовах Кредитного договору, а Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути Кредит в передбачені Кредитним договором строки.

Згідно з пунктом 1.3. Кредитного договору кредит надається на споживчі цілі готівкою у вигляді відновлюваної кредитної лінії окремими частинами (траншами) у період з моменту виконання Позичальником загальних умов надання кредиту до 31 березня 2011 року.

Пунктом 1.5. Кредитного договору після закінчення Періоду надання кредиту кредитні кошти Банком Позичальнику не надаються, а сума отриманого кредиту погашається у відповідності з умовами договору.

Згідно з пунктом 1.7. Кредитного договору позичальник зобов`язався щомісячно до 25 числа місяця, починаючи з місяця визначеного нижченаведеним графіком, здійснювати платежі в валюті наданого кредиту готівкою до каси банку на рахунок в філії Банку, що зазначений в договорі, по: погашенню Кредиту, після закінчення Періоду надання кредиту, щомісячно з квітня 2011 року по лютий 2020 року включно рівними частинами в сумі по 27777,00 грн, а останній платіж в сумі 27861,00 грн здійснити не пізніше дати остаточного погашення Кредиту, що визначена Кредитним договором; сплаті процентів, які нараховані Банком на залишок заборгованості за кредитом, щомісячно починаючи з місяця в якому видано перший транш, а останній платіж не пізніше дати остаточного погашення кредиту, що визначена Договором.

В березні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до Банку з проханням про збільшення терміну вільного користуванням кредитними коштами на 24 місяці.

31 березня 2011 року ВАТ «Ощадбанк», в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області уклав з відповідачем ОСОБА_1 Додатковий договір № 2 до Договору відновлюваної кредитної лінії № 1042 від 21 березня 2010 року, яким передбачено збільшення терміну вільного користування кредитними коштами в межах ліміту кредиту по Договору відновлюваної кредитної лінії № 1042 від 31 березня 2011 року на 12 місяців строком до 31 березня 2012 року.

Додатковим договором №2 від 31 березня 2011 року до Договору відновлюваної кредитної лінії № 1042 від 31 березня 2010 року внесено зміни зокрема:

Пункт 1.7. розділу І «Предмет договору» передбачає, що « Позичальник зобов`язується щомісячно до 05 числа місяця, починаючи з місяця визначеного нижченаведеним графіком, здійснювати платежі в валюті наданого кредиту готівкою до каси Банку на рахунок в філії Банку, що вказана в реквізитах цього Договору, по: погашенню Кредиту, після закінчення Періоду надання кредиту, згідно наступного графіку - щомісячно з квітня 2012 року по лютий 2020 року включно рівними частинами в сумі по 31255,00 грн, а останній платіж в сумі 30775,00 грн здійснити не пізніше дати остаточного погашення Кредиту, що визначена цим Договором, сплаті процентів, які нараховані Банком на залишок заборгованості за Кредитом, щомісячно починаючи з наступного місяця в якому видано перший транш, а останній платіж не пізніше дати остаточного погашення Кредиту, що визначена цим Договором».

Також 31 березня 2010 року між АТ «Державний ощадний банк України, ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №2251.

Згідно з п.1.1 Договору поруки поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

Пунктом 6.3 Договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за кредитним договором (п. 4.1 договору поруки).

26 листопада 2012 року Банком було направлено ОСОБА_1 лист - вимогу №21/03 - 1042/29. Вищевказаним листом Банк зобов`язав боржника ОСОБА_1 здійснити повне погашення кредиту, наданого згідно з Договором відновлюваної кредитної лінії № 1042 від 31 березня 2008 року та Додаткового договору № 2 від 31березня 2011 року до Договору відновлюваної кредитної лінії № 1042 від 31 березня 2010 року, а саме сплатити залишок заборгованості по кредиту, сплатити прострочену заборгованість, сплатити нараховані відсотки та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань. Вищевказаний лист-вимога є повідомленням про відкликання кредиту в розумінні п.2.2.2 Договору відновлюваної кредитної лінії № 1042 від 31 березня 2010 року.

Також, 26 листопада 2012 року був направлений лист - повідомлення №21/03 - 1042/32 ОСОБА_2 - фінансовому поручителю, щодо наявної заборгованості за Кредитним договором.

Позивач вказував, що відповідачі суму заборгованості в повному обсязі не погасили, внаслідок чого станом на 10 вересня 2014 року за наданим кредитом наявна заборгованість в сумі: 2062350,00 грн - загальна сума непростроченого кредиту (основного боргу); 754853,39 грн - загальна сума прострочених чергових платежів за кредитом (по основному боргу); 640949,63 грн - загальна сума заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом; 16671,67 грн - сума нарахованих відсотків за вересень 2014 року ( з 01 вересня 2014 року - 09 вересня 2014 року); 193644, 08 грн - загальна сума пені за несвоєчасну сплату основних платежів за кредитом; 119999,19 грн - загальна сума пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом; 0,47 коп. - загальна сума пені за несвоєчасну сплату основних платежів по відновлюваній кредитній лінії (за період 06 липня 2011 року - 29 вересня 2012 року); 72127,48 грн - загальна сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості по основному боргу; 48054, 24 грн - загальна сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості по відсоткам; 22700, 21 грн - загальна сума 3% річних від прострочених сум заборгованості по основному боргу; 12297,61 грн - загальна сума 3% річних від прострочених сум по відсоткам. Загальна сума заборгованості 3943647, 97 грн.

Позивач подав клопотання №23-114 від 19 квітня 2016 року з посиланням на ст.31 ЦПК України (у редакції чинній до 15 грудня 2017 року) яким збільшив розмір позовних вимог з 3943647,97 грн до 7037823,75 грн.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Про припинення права кредитодавця на нарахування передбачених договором процентів за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України зазначено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Верховний Суд послідовно дотримується зазначеної позиції. Так, у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц Велика Палата Верховного Суду навела наступний висновок: «Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)».

Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що проценти нараховуються в межах строку кредитування. Наведене підтверджується ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі №916/4693/15 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/80364144), у якій зазначено наступне: «Проте висновок щодо застосування приписів абзацу 2 частини першої статті 1048 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України у відповідних правовідносинах, в основу якого покладено, зокрема, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, вже викладено у вказаних постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), підстав для відступу від яких Велика Палата Верховного Суду також не вбачає».

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ст.553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Виходячи з наведених норм законодавства, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов'язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. У цьому випадку має застосовуватися припис ч. 4 ст. 559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18).

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

У разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обчисленню від цієї дати.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18.

За наведених обставин справи вбачається, що між сторонами були укладені кредитний договір та договір поруки. Матеріалами справи підтверджуються і обставини неналежного виконання відповідачами взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим позивач реалізовував свої права на звернення до суду з вищевказаним позовом.

Так, виникнення заборгованості по боргових зобов'язаннях (факт отримання кредиту) та їх розмір підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по кредитному договору.

Відповідно до п.1.6 Кредитного договору загальний термін кредиту складає 10 років, при цьому дата остаточного погашення кредиту була визначена в договорі не пізніше 31 березня 2020 року.

Позивач пред'явив до позичальника лист-вимогу №21/03-1042/29 від 26 листопада 2012 року про повне погашення кредиту не пізніше 30 календарних днів з дати отримання цього листа-вимоги. Факт отримання цієї вимоги 26 листопада 2012 року визнається сторонами.

Враховуючи, що ОСОБА_1 зазначену вимогу не виконав, то відповідно до п.2.2.2 Кредитного договору граничний строк кредитування по Кредитному договору є 26 грудня 2012 року.

Пунктом 1.7 Кредитного договору з урахуванням Додаткового договору №2 від 31.03.2011 передбачено, що Позичальник зобов`язується сплачувати проценти, які нараховані Банком на залишок заборгованості за Кредитом, щомісячно починаючи з наступного місяця в якому видано перший транш, а останній платіж не пізніше дати остаточного погашення Кредиту, що визначена цим Договором.

Відповідно до п.1.10.1 Кредитного договору проценти нараховуються щомісячно на рахунок відкритий в філії Банку за методом факт/факт на фактичний залишок заборгованості за кредитом, що був отриманий позичальником, починаючи з дати видачі Кредиту до моменту закінчення терміну, на який надано Кредит.

За таких обставин, кредитодавець не має права нараховувати проценти та пеню поза строком кредитування, тобто після 26 грудня 2012 року, а у позичальника та поручителя відсутній обов`язок сплати таких сум.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що листи - вимоги від 26 листопада 2012 року про повне дострокове погашення кредиту втратили свою чинність у зв`язку з досягненням сторонами (в тому числі і з поручителем) згоди щодо позасудового врегулювання спору, а саме 08 лютого 2013 року позичальник звернувся до Банку з клопотанням щодо реструктуризації кредиту, дане клопотання було розглянуто на кредитному комітеті та прийнято позитивне рішення, а 03 червня 2013 року з позичальником та поручителем було проведено зустріч в рамках якої було досягнуто згоди відносно шляхів погашення заборгованості за кредитним договором. А тому, направлення Банком 29 листопада 2012 року та отримання її позичальником не може бути підставою для зупинення нарахування відсотків та пені з 26 грудня 2012 року, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з такого.

Так, в матеріалах справи відсутні заперечення позивача щодо вказаної дати отримання листа-вимоги (26 листопада 2012 року), про які б позивач зазначав під час розгляду справи у суді першої інстанції. А тому, судом першої інстанції правильно встановлено, що строк повернення кредиту змінено позивачем відповідно до ст. 1050 ЦК України на 26 грудня 2012 року.

Щодо тверджень банку про проведення переговорів, написання заяв про реструктуризацію, що на думку позивача свідчить про втрату чинності листа вимоги від 26 листопада 2012 року, то колегія суддів виходить з того, що проведення вказаних зустрічей та подання відповідачем такого клопотання, без укладання сторонами будь-яких додаткових договорів щодо зміни умов кредитного договору, не є належними доказами, які підтверджують вказані обтставини. А тому, судом першої інстанції вірно встановлено, що строк повернення кредиту настав 26 грудня 2012 року та кредитодавець не має права нараховувати проценти та пеню поза строком кредитування, тобто після 26 грудня 2012 року, а у позичальника та поручителя відсутній обов`язок сплати таких сум.

Щодо доводів апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції неправильно встановлено розмір заборгованості по тілу кредиту, оскільки сума заборгованості по кредиту має складати 2817203,39 грн, і саме такий залишок заборгованості по кредиту підлягає стягненню з позичальника і визначений Банком в розрахунку заборгованості до кредитного договору, колегія суддів виходить з наступного.

Банк втратив право нараховувати проценти та пеню з 26 грудня 2012 року, а тому позичальник та поручителі не зобов'язані сплачувати такі платежі.

Кошти, які були сплачені по таких процентах повинні були направлятися на погашення тіла кредиту.

Позивач визнає, що позичальник сплатив на погашення кредиту 623896,61 грн. У розрахунках (до позовної заяви та клопотання від 19 квітня 2016 року) позивач зазначав, що станом на 10 вересня 2014 року та на 14 квітня 2016 року (відповідно) «Сума кредиту, що видавалась 2999192,00 грн».

У розрахунку банк не зазначав про нараховані проценти за період з 31 березня 2010 року по 31 жовтня 2012 року тому суд першої інстанції вважав, що проценти за вказаний період сплачені позичальником. Представником Банку вказане не спростовано. Таким чином, розмір нарахованих та сплачених процентів згідно розрахунку за період з 26 грудня 2012 року по 01 жовтня 2013 року становить - 496399,40 грн, що підтверджується розрахунком.

Однак, як зазначалося вище, з 26 грудня 2012 року банк не має права нараховувати проценти, а тому заборгованість по кредиту становить - 1878895,99 грн (2999192 - 623896,61 - 496399,40 = 1878895,99 (грн)).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції аналізуючи та даючи праву оцінку позовній заяві та наявним в матеріалах справи доказам дійшов вірного висновку щодо розміру заборгованості.

Судом першої інстанції стягнуто суму пені, яка була нарахована станом на 26 грудня 2012 року.

Враховуючи, що вказана дата є строком виконання договору, то нарахування пені передбачене умовами договору після закінчення дії договору не передбачається, позивач має право на нарахування 3% річних, інфляційних втрат, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, як компенсації за невиконання грошового зобов`язання.

Щодо вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою, суд першої інстанції задовольняючи вказані позовні вимоги виходив з того, що відповідно до п.1.6 Кредитного договору загальний термін кредиту складає 10 років, при цьому дата остаточного погашення кредиту не пізніше 31 березня 2020 року. Однак, банк пред'явив до позичальника лист-вимогу №21/03-1042/29 від 26 листопада 2012 року про повне погашення кредиту не пізніше 30 календарних днів з дати отримання цього листа-вимоги. Враховуючи, що ОСОБА_1 зазначену вимогу не виконав, то відповідно до п.2.2.2 Кредитного договору граничний строк кредитування по Кредитному договору є 26 грудня 2012 року. Таким чином, Банк мав заявити вимоги до поручителя про виконання основного зобов`язання за Кредитним договором протягом шести місяців починаючи з 27 грудня 2012 року до 27 червня 2013 року.

Однак банк протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання по Кредитному договору, який був змінений банком не пред`явив до поручителя позовних вимог щодо виконання останніми зобов`язань взятих на себе відповідно до Договору поруки, а тому дія поруки, що виникла у ОСОБА_2 на підставі укладеного Договору поруки №2251 від 31 березня 2010 року припинилась.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його законним і обґрунтованим .

Доводи апеляційної скарги про те, що Банк не змінював строк дії кредитного договору, а тому 27 червня 2013 року жодним чином не може вважатися кінцевою датою для звернення Банком до суду з позовом до поручителя, не заслуговують на увагу та спростовуються п.п.2.2.2 та 3.2.2 кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції невірно визначено розмір судових витрат, які підлягають до стягнення з відповідача на користь Банку, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки судом першої інстанції судовий збір покладено на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання недійсним кредитного договору сторонами не оскаржується, порушень норм чинного законодавства, які б давали підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги не вбачається, тому в цій частині рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду апеляційним судом.

Таким чином, доводи наведені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують. Суд першої інстанції дав належну правову оцінку наданим сторонами доказам та вірно вирішив справу в межах заявлених позовних вимог та визначених позивачем підстав позову. Тому рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 06 вересня 2022 року.