Справа 688/2784/22
№ 2/688/648/22
Рішення

Іменем України

(заочне)

22 грудня 2022 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Березюк Н.П.,

за участі секретаря судового засідання Кулеші Л.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шепетівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу та стягнення коштів,

встановив:

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.

04 жовтня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 10 листопада 2021 року між ним та ТОВ «Везем Шиппінг» та стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого авансу в розмірі 286 602,21 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 31926,03 грн., пеню в розмірі 1 539 053,87 грн, а всього 1 857 582,11 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що в листопаді 2021 року для особистих потреб вирішив придбати легковий автомобіль. Здійснюючи пошуки потрібної моделі в мережі Інтернет, знайшов оголошення про продаж ТОВ «Везем Шиппінг» автомобіля потрібної йому марки. З метою придбання транспортного засобу в найкоротший термін, він зателефонував до відповідача, який запропонував йому укласти попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу. Укладення вказаного договору обґрунтував необхідністю транспортування автомобіля з іншого міста, де він знаходиться на складі та зазначив, що після внесення ним оплати будуть надані відповідні послуги з підбору авто на аукціоні в США, по доставці в Україну та розмитненню. Попередній договір відповідач направив йому поштою за адресою місця проживання, який ним було підписано та відправлено на адресу відповідача. Однак відповідач підписаний екземпляр зі свого боку не надіслав. Вважає, що 10 листопада 2021 року між ним та відповідачем укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно з умовами якого сторони зобов`язались укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) на належний відповідачу транспортний засіб строком до 31 березня 2022 року. Відповідно до п. 2.1 договору, продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною в розмірі 286602,22, у тому числі ПДВ 47767,04 грн. та оплачується ним в безготівковій формі на поточний рахунок товариства в національній валюті України гривні. На виконання договору, 10 листопада 2021 року ним було сплачено на користь відповідача грошові кошти в сумі 183 640,42 грн., а 20 січня 2022 року 102 961,79 грн., тобто всього 286602,21 грн. Вважає даний договір укладеним, оскільки сторони прийняли його до виконання. У визначений договором строк до 31 березня 2022 року основний договір не укладений, тобто відповідач прострочив виконання такого зобов`язання на 179 днів. Крім того, як виявилось пізніше, транспортний засіб не належить відповідачу, що робить неможливим виконання в подальшому умов договору з боку відповідача. Відповідно до п. 4.1 договору, на даний час термін дії договору закінчився, він сплатив кошти, а відповідач свої зобов`язання не виконав. Його неодноразові спроби вирішити спір в позасудовому порядку шляхом усного спілкування результатів не дали. Враховуючи, що відповідач не мав на меті здійснювати продаж належного йому транспортного засобу, його метою було надання послуг, які зазначені в розрахунку вартості як дилерські послуги, чим ввів його в оману стосовно істотних умов договору та основних характеристик товару, зокрема його належність відповідачу та поставки в майбутньому. В свою чергу, відповідач не вчинив жодних дій для виконання умов попереднього договору, що свідчить про відсутність у нього намірів до реального настання правових наслідків, передбачених оспорюваним договором. За наведених обставин, вважає, що попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу є нікчемним. Так як сплачена ним сума коштів по своїй суті є авансом, тому вона підлягає поверненню в повному обсязі. Сума боргу в розмірі 286 602,21 грн. з урахуванням індексу інфляції за період з квітня 2022 року по вересень 2022 року становить 286 602,21 грн. х 1,031 х 1,027 х 1,031 х 1,007 х 1,011 = 318, 528,24 грн., сума інфляційних втрат складає 31926,03 (318528,24 286602,21). Сума пені розрахована з урахуванням 179 днів прострочки складає 286602,21 грн. х 179 днів х 3% = 1 539 053,87 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, його представник ОСОБА_2 подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позов підтримав, просив його задовольнити, не заперечив проти постановлення заочного рішення у разі неявки у судове засідання відповідача.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача та третьої особи.

Представник відповідача про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, згідно довідки АТ «Укрпошта» від 03 грудня 2022 року поштове відправлення повернуто у зв`язку з відсутністю адресату за вказаною адресою, в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності суду не надав.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 03 листопада 2022 року.

Ухвалою суду від 03 листопада 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду на 29 листопада 22022 року, яке відкладено на 22 грудня 2022 року у зв`язку з неявкою сторін та відсутністю відомостей про отримання ним судової повістки.

Виклад встановлених судом обставин та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що в листопаді 2021 року ОСОБА_1 підписав попередній договір купівлі продажу транспортного засобу ПКП-9947, укладений 10 листопада 2021 року між ТОВ «Везем Шиппінг» (Сторона-1) та ОСОБА_1 (Сторона-2), за умовами якого сторони зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (Основний договір) на належний Стороні-1 транспортний засіб марки BMW 328 Sulev НОМЕР_1 строком до 31 березня 2022 року (п. 1.1. та 1.2. Договору).

Відповідно до пункту 2.1. попереднього договору, продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 10984 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення договору становить 286 602, 22 грн, у тому числі ПДВ 47767,04 грн., та сплачується Стороною-2 в безготівковій формі на поточний рахунок Сторони-1 в національній валюті України гривні згідно з офіційним курсом НБУ на дату виставлення рахунку.

Згідно пункту 2.3. попереднього договору, Сторона-2 сплачує в день підписання цього Договору Стороні-1 в якості завдатку першу частину суми вартості транспортного засобу на розрахунковий рахунок Сторони-1 в розмірі 7038 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення договору становить 183 640,42 грн., у тому числі ПДВ 30606,74 грн.

Пунктом 4.1 попереднього договору визначено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, а саме: 10 листопада 2021 року та діє до 31 березня 2022 року або до укладення основного договору.

10 листопада 2021 року на виконання попереднього договору позивачем сплачено на користь відповідача грошові кошти в розмірі 183 640,42 грн., а 20 січня 2022 року 102 961,79 грн. на підставі рахунків на оплату №9947-ВШО153 від 10 листопада 2021 року та №9947-ВШО177 від 18 січня 2022 року, що підтверджується квитанціями за №0.0..1 від 10 листопада 2021 року та №0.0..1 від 20 січня 2022 року.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом, просив визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу у зв`язку з введенням його в оману щодо істотних умов договору.

Відповідачем не надано доказів на спростування позовних вимог, в т.ч. доказів, які б підтверджували факт укладення попереднього договору, тобто його підписання у порядку, визначеному законодавством.

Позиція суду та застосовані норми права

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Суд зазначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін ( ч.1, 2, 4 ст. 202 ЦК України) .

Згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до положень ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (в т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що підписав попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, складений у письмовій формі, що був надісланий йому стороною відповідача, повернув його для підписання контрагенту, однак в подальшому не отримав підписаного відповідачем примірника попереднього договору. Разом з тим, на виконання попереднього договору перерахував відповідачу, передбачені попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу грошові кошти в розмірі 286602,21 грн. на поточний рахунок відповідача, як завдаток вартості транспортного засобу, що підлягав продажу відповідачем.

Суд зауважує, що попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, на який посилається позивач, як на підставу виникнення між сторонами договірних зобов`язань, не може вважатися укладеним, оскільки не підписаний відповідачем .

У постанові колегії суддів другої судової палати КЦС від 22.01.2020 року у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

16 червня 2020 року Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову у справі № 145/2047/16-ц, в якій сформовано кілька правових висновків, в т.ч. висновок про необхідність відступлення від висновку Верховного Суду України, висловленого в постанові від 22.04.2015 у справі № 6-48цс15, із тих мотивів, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено (не підписано)), не підлягає визнанню недійсним. Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

ВП ВС констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Зі змісту вказаної правової позиції ВП ВС убачається, що залежно від фактичних обставин справи, належними способами захисту прав власника майна, що є предметом неукладеного (непідписаного) договору, слід розглядати звернення з позовом про усунення перешкод у користуванні належним йому майном, або про повернення такого майна як безпідставно набутого.

Отже, заявляючи вимогу про визнання попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, позивач не вірно обрав спосіб захисту порушеного права.

Тому суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним попереднього договору, позаяк цей спосіб захисту є неефективним. Натомість ефективним способом захисту права, в контексті фактичних обставин справи на думку суду є повернення майна (грошових коштів) як безпідставно набутого.

Суд зазначає, що у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) визначено, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 662/397/15-ц вказано, що «суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи».

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Судом встановлено, що кошти в сумі 286 602,22 грн. переховані позивачем на поточний рахунок відповідача, що підтверджується відповідними квитанціями, на виконання неукладеного попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, тому підлягають поверненню позивачу, оскільки набуті відповідачем без достатньої правової підстави.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та пені, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №908/2552/17.

Відтак, наявні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України.

Позивач просить стягнути інфляційні втрати за період з квітня 2022 року по вересень 2022 року, що складає суму 31926.03 грн. (період прострочення 01.04.2022 - 31.08.2022, сума заборгованості = 286602.21 грн., індекси інфляції за кожен місяць періоду прострочення: квіт. 2022 = 103.1, трав. 2022 = 102.7, черв. 2022 = 103.1, лип. 2022 = 100.7, серп. 2022 = 101.1. Сукупний індекс інфляції = 103.1:100 (квіт. 2022) * 102.7:100 (трав. 2022) * 103.1:100 (черв. 2022) * 100.7:100 (лип. 2022) * 101.1:100 (серп. 2022) = 1.11139490. Інфляційне нарахування = 286602.21 * 1.11139490 - 286602.21 (сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції) = 286602.21 * 1.11139490 = 318528.24 грн. Інфляційні нарахування = 31926.03 грн.), які підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, на які не поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів», а тому з відповідача підлягає стягненню 3 % річних нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України за період з квітня 2022 року по вересень 2022 року, а не пеня, визначена відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже з відповідача підлягають стягненню 3 % річних нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України в сумі 3580.56 грн. (період прострочення: 01.04.2022 - 31.08.2022, сума заборгованості] = 286602.21 грн. Кількість днів прострочення = 152. Сума санкції = 286602.21*3/100/365*152 = 3580,56 грн.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

У зв`язку з частковим задоволенням позову, судовий збір в розмірі 3221,08 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, решта судового збору підлягає віднесенню на рахунок держави.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Такого висновку дійшла ВП ВС у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Звертаючись до суду, позивач згідно вимог ст.134 ЦПК України, в позовній заяві зазначив про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, що складається з витрат на правову допомогу та становить 5000 грн, на підтвердження понесення яких долучив до позовної заяви договір про надання правовоїх допомоги №3 від 31 серпня 2022 року

Відповідно до п. 2.9 даного договору, сторони погодили, що розмір гонорару є фіксованою сумою та становить 8000 грн.

Отже, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача, його представником надано суду лише договір.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Оскільки позивач не надав доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу у даній справі у строки, визначені абзацом 2 ч. 8, ст. 141 ЦПК України, заява позивача про розподіл витрат на професійну правничу допомогу підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись ст.ст. 82, 141, 263-265, 282, 284 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу та стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» на користь ОСОБА_1 кошти збережені без достатньої правової підстави в сумі 286602 (двісті вісімдесят шість тисяч шістсот дві) грн. 21 коп., інфляційні втрати в сумі 31926 (тридцять одна тисяча дев`ятсот двадцять шість) грн. 03 коп. та три проценти річних в сумі 3580 (три тисячі п`ятсот вісімдесят) грн. 56 коп., а всього 322108 (триста двадцять дві тисячі сто вісім) грн. 80 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» на користь держави 3221,08 грн. судового збору.

Заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишити без розгляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає в АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_2 , виданий 02 листопада 2021 року орган видачі 6831, РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг», місцезнаходження: м.Київ, вул.Столичне шосе,101-В, .

Суддя: Неоніла БЕРЕЗЮК