Справа № 348/2515/19
Провадження № 22-ц/4808/118/22
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяк В.Д.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Гедзика В.М., представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Куцого О.С., представника третьої особи Пасічнянської сільської ради Калинюка М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Пасічнянська сільська рада, про усунення перешкод у користуванні майном, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Гедзика Василя Мироновича на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Міськевич О.Я. 12 березня 2021 року у м. Надвірна Івано-Франківської області, повний текст якого складено 22 березня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подано позов до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Зеленська сільська рада Пасічнянської ОТГ, про усунення перешкод у користуванні майном.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 25.07.2019 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Також у її користуванні знаходиться земельна ділянка для обслуговування зазначеного житлового будинку.

Згідно актів комісії Зеленської сільської ради від 31.01.2013 та 29.05.2019, затверджених рішеннями сесії сільської ради № 366-17/2013 від 09.06.2013 та № 830-21/2019 від 25.06.2019, відновлено існуючу дорогу до її житлового будинку та інших жителів с.Зелена.

Згідно зазначених рішень дорога шириною 3 метри відображена у Генеральному плані населеного пункту та проходить від центральної автодороги по лівому краю ділянки, яка перебувала у користуванні покійної ОСОБА_3 , правонаступником якої є відповідач ОСОБА_2 , оскільки рішенням сесії Зеленської сільської ради № 23-2/2015 від 25.12.2015р. йому надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення саме тієї земельної ділянки, що перебувала у користуванні покійної. Рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_4 не прийнято, оскільки він не погоджується на відновлення вказаної існуючої дороги. Більше того, близько року тому ОСОБА_4 здійснив огорожу ділянки, право власності на яку ще не оформив, пригородивши і наявну дорогу, що підтверджується фото та актами комісій сільської ради, чим чинить їй перешкоди у користуванні житловим будинком. Як наслідок вона позбавлена можливості вільно користуватись своєю власністю, що призвело і до моральних страждань, які полягають у перебуванні у постійному страху через погрози відповідача та реальні побоювання за своє здоров`я та здоров`я членів сім`ї. Також вона не має можливості належно обслуговувати будинок через відсутність до нього будь якого під`їзду. Моральну шкоду оцінює у 5 000 грн.

Просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні майном шляхом демонтажу огорожі упродовж 10-ти днів з дня набрання рішення суду законної сили вздовж усієї установленої Зеленською сільською радою дороги та її ширини (3 метри); заборонити вчиняти будь-які дії , які б чинили позивачу перешкоди у користуванні вказаною дорогою. Стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000 грн, судовий збір та витрати на правничу допомогу (а.с. 2-4, том 1).

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської областівід 12 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 2000 грн 00 коп сплачених судових витрат (витрати на правничу допомогу) (а.с.96-98, том 1).

Додатковим рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2021 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення по вказаній справі задоволено частково. Постановлено додаткове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2500 грн 00 коп сплачених судових витрат на професійну правничу допомогу (а.с.113-115, том 1).

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Гедзик В.М. подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт вказує, що порушене право ОСОБА_1 полягає в істотному обмеженні її права власності на житловий будинок, оскільки єдиний під`їзд до нього не можливий через встановлення відповідачем дерев`яної огорожі (тин) на дорозі загального користування, яка визначена сільською радою. Тому вимоги позивача є правильними та єдиними дієвими способами захисту, які повністю відповідають ст.363 ЦК України.

Судом не звернуто увагу на те, що за заявами жителів села (в т.ч. ОСОБА_1 ) 29 травня 2019 року комісією сільської ради встановлено факт наявності існуючої дороги, відміряно в натурі 3 метри від лівого краю ділянки ОСОБА_2 та встановлено дерев`яні кілки, які відмежовували дорогу від земельної ділянки відповідача. Доводи відповідача та його представника про те, що ОСОБА_2 при огородженні своєї ділянки відступив три метри та дорогу не пригородив суперечать дослідженим у суді доказам, поясненні свідків та поясненням і самого відповідача.

Також апелянт вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача до будинку ОСОБА_1 відсутній повноцінний доступ та заїзд автомобілем швидкої допомоги чи пожежної служби, що може призвести до непоправних наслідків. Порушення права позивача можливе лише у визначений у позовній заяві спосіб.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вирішити питання судових витрат (а.с.118-120, том 1).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Зеленську сільську раду Пасічнянської ОТГ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, на Пасічнянську сільську раду Івано-Франківської області (а.с.162, том 1).Вислухавши пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Гедзика В.М., представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Куцого О.С., представника третьої особи Пасічнянської сільської ради Калинюка М.М., суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Із матеріалів справи встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 175077424 від 25.07.2019, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності з 25.07.2019 належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11, том 1).

В користуванні ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка для обслуговування зазначеного житлового будинку.

Відповідач ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.31, том 1).

Згідно акту комісії Зеленської сільської ради від 31.01.2013, затвердженого рішенням сесії сільської ради № 366-17/2013 від 09.06.2013 встановлено, що в Генеральному плані забудови с.Зелена вказана дорога, як існуюча, шириною 3 метри. В натурі дорога проходить з центральної автодороги через земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 , родичі якої, зі слів заявників, перешкоджають проїзду транспортними засобами по даній дорозі. ОСОБА_3 при розгляді не була присутня у зв`язку із хворобою (а.с.17, том 1).

Рішенням Зеленської сільської ради № 366-17/2013 від 09.06.2013р. вирішено відновити існуючу для проїзду дорогу від «штрики» до масиву житлових будинків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 по лівому краю земельної ділянки ОСОБА_3 відповідно до Генерального плану забудови с. Зелена (пункт 1); При передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_3 вказати на земельно-кадастровому плані дорогу загального користування до даного житлового масиву (а.с.16, том 1).

Рішенням Зеленської сільської ради від 25.12.2015 № 23-2/2015р. надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, якою користувалась померла ОСОБА_3 , орієнтовною площею 0,2968 га, для ведення особистого селянського господарства в с. Зелена, прис. Лазок, з земель сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту (а.с. 18, том 1).

В процесі виготовлення проекту землеустрою відповідачем дана земельна ділянка у 2016 році згідно акту прийому-передачі межових знаків на зберігання від 24.03.2016 року була виведена в натурі та огороджена, про що була складена ситуаційна схема, на якій позначена дорога шириною 3 метри (а.с. 40-45, том 1).

На а.с.43, 180 міститься копія викопіювання з Генерального плану забудови с. Зелена, прис. Лазок, площею 0,2968 га.

З акту комісії Зеленської сільської ради №3 від 29.05.2019р., затвердженого рішенням сесії сільської ради № 830-21/2019 від 25.06.2019р., відновлено існуючу дорогу до житлового будинку ОСОБА_1 та інших жителів с. Зелена згідно з рішення сесії сільської ради № 366-17/2013 від 09.06.2013р. від «штрики» по лівому краю земельної ділянки померлої ОСОБА_3 шириною 3 метри шляхом укладення договору сервітуту на право проходу та проїзду (а.с. 15, том 1).

Рішенням сесії сільської ради № 830-21/2019 від 25.06.2019р. затверджено Акт комісії Зеленської сільської ради №3 від 29.05.2019 року, згідно якого відновлено існуючу дорогу до житлового будинку ОСОБА_1 та інших жителів с. Зелена відповідності до рішення сесії сільської ради № 366-17/2013 від 09.06.2013р. від «штрики» по лівому краю земельної ділянки померлої ОСОБА_3 шириною 3 метри шляхом укладення договору сервітуту на право проходу та проїзду (а.с. 14, том 1).

Зі змісту повідомлення Зеленської сільської ради від 04.10.2019 № 410/02-19, наданого на адвокатський запит № 03/21 від 31.01.2013 встановлено, що дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_2 орієнтовною площею 0,2968 га, надавався згідно рішення сесії № 23-2/2015 від 25.12.2015. Проект землеустрою не затверджений (а.с. 12-13, том 1).

У судовому засіданні оглянуто містобудівну документацію (генеральний план з його складовими частинами) с. Зелена Надвірнянського району Івано-Франківської області, на якій позначені земельні ділянки сторін та проїзна дорога.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 15, 16, 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України, висновків Верховного Суду, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц щодо неналежності способу захисту цивільного права (пункт 69), дійшов висновку про недоведеність належними та допустимими доказами у відповідності до вимог статей 77-78 ЦПК України наявності порушень права позивача з боку відповідача, враховуючи, що в актах сільської ради жодним чином не зазначено, що відповідач пригородив наявну дорогу, поставив огорожу та чинить перешкоди у проїзді до житлових будинків.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, виходячи з такого.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із положеннями статей 91,96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Статтею 83 ЗК України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Аналогічна норма містилася і у абзаці першому частини 4 ст. 4 ЗК України 1990 року, яким регулювалися земельні правовідносини до січня 1992 року і відповідно до якого було визначено, що не можуть передаватись у колективну та приватну власність землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, пасовища, сінокоси, набережні, парки, міські ліси, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів), а також землі, надані для розміщення будинків органів державної влади та державної виконавчої влади.

Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про основи містобудування» до компетенції сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування на їх території належить, зокрема, затвердження відповідно до законодавства місцевих містобудівних програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

За змістом статті 17 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою вирішення питань щодо передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування.

Згідно пункту 9 частини четвертої статті 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», детальний план території визначає порядок організації транспортного і пішохідного руху. У відповідності до загальних положень ДБН 360-92* ДБН «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України. Ці норми є обов`язковими для органів державного управління, місцевого і регіонального самоврядування підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, громадських об`єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території сільських поселень. Мережу вулиць і проїздів сільського населеного пункту слід формувати відповідно до його планувальної структури і рельєфу місцевості.

Відповідно до п.3.11 ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року №44, які поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України, обов`язкових для органів державного управління, місцевого і регіонального самоуправління, підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчості, тупікові проїзди мають закінчуватися поворотними майданчиками для розвороту пожежних та інших машин.

У пункті 3.22 ДБН визначено, що на односмугових проїздах передбачаються роз`їзди (п.3.11); ширина проїжджої частини проїзду з однією смугою руху повинна становити не менше 3.5 метра; проїзди повинні бути облаштовані на відстані не ближче 5 метрів від стін, придатні для проїзду пожежних машин.

Відповідно до частин першої-третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання права користування особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення її права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні її можливості користуватися земельною ділянкою комунальної власності з діями відповідача щодо побудови нового паркану з порушенням межі між належними сторонам земельними ділянками ( Постанова ВС у справі № 285/1018/18).

Суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи та не роз`яснив позивачу наслідки не вчинення процесуальних дій, а також дійшов помилкового висновку про невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

З метою сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року по справі призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Івано-Франківському відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи №1905/21-28/1157-1158/22-28 від 15.04.2022 року встановлено наступне (а.с.250-261, том 1).

Будь-які правовстановлюючі документи на земельні ділянки, які являються об`єктами дослідження, в матеріалах справи відсутні. На час проведення експертизи земельні ділянки, що досліджуються, є несформованими, тобто їм не присвоєно кадастровий номер, не визначені їх площі, межі та не внесена інформація про дані земельні ділянки до Державного земельного кадастру.

В матеріалах справи міститься фрагмент проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в присілок Лазок, с. Зелена, Зеленської сільської ради, площею 0,2968 га, який зроблений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 у 2016 році в м. Надвірна (а.с.40, том 1), а також додатково на дослідження був наданий проект землеустрою в повному обсязі з каталогом координат поворотних точок меж земельної ділянки (рис. 3-4).

Однак встановити, чи згідно даного проекту проводилося формування земельної ділянки, чи даний проект подавався до відповідного відділення Держгеокадастру для реєстрації чи затвердження або інших дій не видається за можливе, так як на даному проекті відсутні будь-які відповідні відмітки і відсутня будь-яка інформація про формування даної земельної ділянки.

Відповідно до опису меж, що міститься в проекті землеустрою, досліджувана земельна ділянка по периметру межує з: від А до Б ОСОБА_2 ; від Б до В землі сільської ради (землі запасу); від В до Г - землі сільської ради (дорога); від Г до А ОСОБА_10 .

За результатами вивчення матеріалів містобудівної документації встановлено, що опорний план забудови села Зелена розроблений в 1982 році, схема інженерних мереж розроблена в 1982 році, генеральний план с. Зелена розроблений в 1982 році.

Отже, опорний план забудови села відображає фактичний стан території, актуальний станом на 1982 рік, відповідно на основі цього плану було зроблено схему інженерних мереж та генеральний план. В генеральному плані села Зелена також зображена проектна забудова території населеного пункту, зокрема, проектні вулиці та дороги, які відповідали вимогам будівельних норм, актуальних станом на 1982 рік.

Земельна ділянка, якою користується ОСОБА_2 і на яку розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості), по периметру огороджена дерев`яним парканом і фактично використовується в даних межах. У фактичних межах даної земельної ділянки наявна стежка із характерними ознаками інтенсивного використання протягом тривалого часу. Дана дорога по ходу наближення до земельної ділянки, якою користується ОСОБА_2 , за характерними ознаками переходить в стежку і продовжується як стежка, яка проходить в фактичних межах земельної ділянки (рис.6-13).

При проведенні обстеження в натурі (на місцевості) не виявлено проїзної дороги шириною 3 метри, яка вказана в рішеннях Зеленської сільської ради від 09.06.2013 року №366-17/2013 та від 25.06.2019 року №830-21/2019, згідно яких дана проїзна дорога веде до житлових будинків та земельних ділянок ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 та інших від «штрихи» по лівому краю земельної ділянки покійної ОСОБА_3 , якою на час проведення експертизи користується ОСОБА_2 , шириною 3 метри.

Однак, в ході обстеження встановлено наявність ґрунтової дороги, що веде від центральної вулиці (дороги) до земельної ділянки,якою фактично користується ОСОБА_2 . В межах даної земельної ділянки наявна стежка з характерними ознаками інтенсивного використання, яка починається в місці завершення ґрунтової дороги, проходить через всю земельну ділянку, а за межами ділянки дана стежка веде до житлового будинку, який належить ОСОБА_1 .

Отже, в натурі (на місцевості) відсутня проїзна дорога шириною 3 метри, яка вказана в рішеннях Зеленської сільської ради від 09.06.2013 року №366-17/2013 та від 25.06.2019 року №830-21/2019.

У зв`язку з відсутністю проїзної дороги в ОСОБА_1 відсутня технічна можливість проїзду до її будинковолодіння, розташованого у АДРЕСА_1 .

Встановлено, що фактичні межі використання досліджуваної земельної ділянки не відповідають межам даної ділянки, згідно проекту землеустрою. Зокрема, частина стежки, яка проходить у фактичних межах земельної ділянки біля лівої сторони, знаходиться за межами даної ділянки, згідно проекту землеустрою.

В даному випадку встановлено, що наявна суттєва різниця між зафіксованими межами фактичного використання земельної ділянки, якою користується ОСОБА_2 та межами даної земельної ділянки, згідно проекту землеустрою, а саме (рис.17):

- відстань т.7, згідно проекту землеустрою, до т.4 фактичного використання становить 5,65 м;

- відстань від фактичної т.6 до межі земельної ділянки згідно проекту землеустрою становить 5,44 м;

- відстань т.8, згідно проекту землеустрою, до фактичної межі використання становить 3,54 м;

- відстань т.10, згідно проекту землеустрою, до т.11 фактичного використання становить 4,69 м;

- відстань т.1, згідно проекту землеустрою, до т.15 фактичного використання становить 5,26 м;

- відстань т.3, згідно проекту землеустрою, до фактичної межі використання становить 3,42 м;

- відстань т.4, згідно проекту землеустрою, до т.1 фактичного використання становить 12,20 м.

Фактична площа земельної ділянки становить 0,2917 га, що на 0,0051 га менше, ніж площа, яка вказана в проекті землеустрою і становить 0,2968 га.

Отже, встановити, чи має місце накладення земельної ділянки, якою користується ОСОБА_2 згідно проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки площею 0,2968 га для ведення особистого селянського господарства у с. Зелена Надвірнянського району Івано-Франківської області (проект не затверджений) на зазначену проїзну дорогу загального користування не видається за можливе у зв`язку із відсутністю повної інформації про параметри та координати проїзної дороги загального користування.

Однак встановлено, що фактичні межі використання досліджуваної земельної ділянки не відповідають межам даної ділянки згідно проекту землеустрою, а також що частина стежки, яка проходить у фактичних межах досліджуваної земельної ділянки біля лівої сторони, знаходиться за межами даної ділянки, згідно проекту землеустрою.

Для забезпечення можливості проїзду до земельної ділянки ОСОБА_1 необхідно провести відновлення проїзної дороги загального користування, відповідно до рішень Зеленської сільської ради від 09.06.2013 року №366-17/2013 та від 25.06.2019 року №830-21/2019, встановити (відновити) межі даної дороги та провести відповідні будівельні роботи, згідно вимог нормативно-правових актів та чинного законодавства.

До земельної ділянки ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 відсутні будь-які інші варіанти проїзду.

Згідно висновку експерта, не виявлено проїзної дороги шириною 3 метри, яка вказана в рішеннях Зеленської сільської ради від 09.06.2013 року №366-17/2013 та від 25.06.2019 року №830-21/2019, згідно яких дана проїзна дорога веде до житлових будинків та земельних ділянок ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 та інших від «штрихи» по лівому краю земельної ділянки покійної ОСОБА_3 , якою на час проведення експертизи користується ОСОБА_2 , шириною 3 метри.

Однак, в ході обстеження встановлено наявність ґрунтової дороги, що веде від центральної вулиці (дороги) до земельної ділянки,якою фактично користується ОСОБА_2 .Фактична площа земельної ділянки становить 0,2917 га, що на 0,0051 га менше, ніж площа, яка вказана в проекті землеустрою і становить 0,2968 га.

Наявна суттєва різниця між зафіксованими межами фактичного використання земельної ділянки, якою користується ОСОБА_2 та межами даної земельної ділянки, згідно проекту землеустрою.

Отже, в натурі (на місцевості) відсутня проїзна дорога шириною 3 метри, яка вказана в рішеннях Зеленської сільської ради від 09.06.2013 року №366-17/2013 та від 25.06.2019 року №830-21/2019.

У зв`язку із зазначеним, у ОСОБА_1 відсутня технічна можливість проїзду до її будинковолодіння, розташованого у АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні судовим експертом Назаром Клебаном надані роз`яснення висновку, відповідно до яких розташування проїзної дороги до садиби ОСОБА_1 проходять по поворотних точках, зображених на рисунку 14 висновку, від поворотної точки 26 до поворотних точок 1, 2, 3,4, 5, 6,7,8, 9, 10, 11 по осі стежки, позначеної штрихпунктирною лінією.

Виходячи із викладеного, слід дійти висновку, що ОСОБА_2 на відновленому існуючому проїзді до житлових будинків встановив паркан та перегородив проїзд до житлового будинку ОСОБА_1 , звузивши (захопивши) таким чином дорогу загального користування, яка, зокрема, веде до господарства позивача.

До земельної ділянки ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 відсутні будь-які інші варіанти проїзду.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Хоч порушення, на які вказує позивач, не пов`язані з позбавленням її права володіння земельною ділянкою, однак створюють їй перешкоди у належному здійсненні своїх прав як користувача земельною ділянкою (проїздом).

Порушене право ОСОБА_1 полягає в істотному обмеженні її права у користуванні житловим будинком і виділеною їй земельною ділянкою, оскільки єдиний проїзд до нього не можливий через встановлення відповідачем дерев`яної огорожі на дорозі загального користування, яка визначена сільською радою.

Відповідач щодо оспорюваної земельної ділянки не має статусу власника, оскільки ця земельна ділянка відноситься до земель загального користування, земельна ділянка по суті належить територіальній громаді і позивачка має право користуватися нею як член територіальної громади.

Під час розгляду справи встановлено, що огорожа земельної ділянки відповідача розміщена на вулиці (проїзді), що не відповідає вимогам ДБН та містобудівній документації.

Отже, матеріали справи містять докази про створення ним перешкод у доступі позивачу до належної їй земельної ділянки, а також про межі захоплення дороги (проїзду) загального користування.

Встановивши, що позивачем доведено порушення відповідачем її прав внаслідок порушення норм земельного чи цивільного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до статей 2, 5 ЦПК України цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суд має виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

З огляду на зазначене, слід зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні під`їзною дорогою до домоволодіння (садиби) АДРЕСА_1 шляхом демонтажу огорожі уздовж усієї дороги та її ширини 3 метри по координатах поворотних точок меж земельної ділянки, визначених на рисунку 14 у висновку експерта від 15 квітня 2022 року № 1905/21-28/1157-1158/22-28 від поворотної точки 26 до поворотних точок 1, 2, 3,4, 5, 6,7,8, 9, 10, 11, та відповідно до рішень Зеленської сільської ради від 09.06.2013 року №366-17/2013 та від 25.06.2019 року №830-21/2019.

Щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з такого.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (стаття 386 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Доказів, що підтверджують доводи ОСОБА_1 щодо факту заподіяння відповідачем моральної шкоди, судом не встановлено, та нею не доведено, яких саме вона зазнала страждань та від яких дій відповідача, про наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, не навела мотивів про те, з яких правовідносин випливає заподіяння зазначеної шкоди, та на підставі якої норми закону передбачене таке відшкодування.

Отже, оскільки судом не встановлено фактичних обставин справи щодо факту заподіяння такої шкоди та всіх складових цивільно-правової відповідальності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо ухваленого Рожнятівським районним судом Івано-Франківської області 08.07.2021 року додаткового рішення, суд виходить з наступного.

У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Приймаючи до уваги, що апеляційним судом скасовано рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 12 березня 2021 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково, додаткове рішення цього ж суду від 14 квітня 2021 року підлягає скасуванню, оскільки воно не може існувати окремо від основного рішення у справі по суті спору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 адвоката Гедзика Василя Мироновича задовольнити.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 12 березня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 14 квітня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_6 у користуванні під`їзною дорогою до домоволодіння (садиби) АДРЕСА_1 шляхом демонтажу упродовж десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили огорожі уздовж усієї дороги та її ширини 3 метри по координатах поворотних точок меж земельної ділянки, визначених на рисунку 14 у висновку експерта від 15 квітня 2022 року № 1905/21-28/1157-1158/22-28.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого у АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1 , адреса проживання АДРЕСА_1 , судові витрати в розмірі 1921,00 грн (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня нуль копійок) (судовий збір, сплачений за подання позовної заяви) та витрати на правничу допомогу в розмірі 4500,00 грн (чотири тисячі п`ятсот гривень нуль копійок).

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 31 серпня 2022 року.