ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1314/22 Справа № 202/6444/17 Категорія 34 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2021 року у цивільній справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 , третя особа - Управління патрульної поліції в місті Дніпрі Департаменту патрульної поліції, про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до суду із уточненим у ході розгляду справи позовом, посилаючись на те, що 16 травня 2016 року в м. Дніпрі сталась дорожньо-транспортна пригода за участю службового автомобіля «Toyota Prius», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував поліцейський роти № 4 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в місті Дніпрі Департаменту патрульної поліції Бовт М.В. Відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КупАП у вигляді штрафу. Службовий автомобіль отримав механічні пошкодження, вартість матеріального збитку склала 142 384,53 грн, вартість робіт, придбаних запчастин і матеріалів складає 254 872, 51 грн., яку вони просили суд стягнути з відповідача.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріальна шкода була спричинена працівником Управління патрульної поліції під час виконання ним службових обов`язків на належному Департаменту патрульної поліції транспортному засобі, тому на поліцейського як на працівника поширюється трудове право. Отже, при вирішенні даного спору слід керуватися КЗпП. Оскільки КЗпП встановлює строк для звернення до суду, то інший закон не може бути застосований.

Не погодившись з рішенням суду, Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково не застосував до вказаних правовідносин положення ст.ст. 1166, 1187, 1192 ЦК України. Вважав, що КЗпП не поширюється на поліцейського, а відтак суд дійшов помилкового висновку про те, що строк позовної давності у даній справі становить один рік, та застосував до даних правовідносин положення КЗпП. Звернув увагу, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, відповідач перебував з позивачем у службових відносинах. Звернувшись до суду з позовом про відшкодування завданої шкоди, застосовується загальна позовна давність, а тому строк не було пропущено.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з наказом Департаменту патрульної поліції від 21 січня 2016 року, ОСОБА_1 був призначений на посаду поліцейського роти № 4 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в місті Дніпрі Департаменту патрульної поліції.

Наказом Департаменту патрульної поліції від 18 квітня 2017 року № 136 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в Національній поліції з 24 квітня 2017 року.

16 травня 2016 року під час здійснення згідно з розстановкою сил та засобів роти № 4 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в м. Дніпрі патрулювання у складі екіпажу № 403, ОСОБА_1 , керуючи службовим автомобілем «Toyota Prius» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на перехресті вулиці Василя Сухомлинського та вулиці Академіка Образцова в місті Дніпрі, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним, внаслідок чого здійснив наїзд на бетонну огорожу.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 01 липня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яке привело до пошкодження службового транспортного засобу.

Згідно з рахунком-фактурою ТОВ «Фірма «Алмаз Мотор ЛТД» № АМ 18411 вартість робіт та придбаних запчастин і матеріалів, необхідних для ремонту службового автомобіля «Toyota Prius» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (перереєстровано на 11 2567), складає 254 872,51 грн.

Згідно положень ст. 19 ЗУ «Про Національну поліцію», що діяла на час виникнення спірних правовідносин у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

При вирішенні справ вказаної категорії пріоритетними є норми спеціального законодавства, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Закон України «Про Національну поліцію» не містить норм щодо матеріальної відповідальності поліцейських та відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної поліцейським, а тому на поліцейського як на працівника поширюються норми трудового законодавства.

Враховуючи зазначені норми закону, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для застосування цивільного законодавства в даній справі, оскільки службовий транспортний засіб на момент пошкодження використовувався відповідачем не самовільно в особистих цілях.

Отже, при вирішенні даного спору слід керуватися Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ч.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої незалежності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За змістом положень ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за неодержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

За змістом ч.1 ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Положеннями ст. 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог.

Відповідно до змісту п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для покладення на відповідача відповідальності в силу статті 132 КЗпП України, якою визначено межі матеріальної відповідальності працівника, внаслідок завдання позивачу матеріальної шкоди винними необережними діями відповідача, внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків при здійсненні патрулювання з використанням службового автомобіля, повністю узгоджуються з нормами діючого законодавства. Відтак, як правомірно зазначив суд першої інстанції, відповідальність відповідача за заподіяну шкоду обмежується середнім місячним заробітком працівника.

Згідно з частиною 3 статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Річний строк встановлений частиною 3 статті 233 КЗпП України не є позовною давністю і застосовується незалежно від наявності заяви відповідача.

Відповідно до змісту статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП, суд може поновити ці строки.

Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції зазначив про пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права та заявив про його застосування.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, про факт завдання шкоди своєму майну позивач міг дізнатися та дізнався в день дорожньо-транспортної пригоди, тобто 16 травня 2016 року, оскільки автомобіль, що було пошкоджено в дорожньо-транспортній пригоді є службовим і про його пошкодження власник не міг дізнатись лише з постанови від 01 липня 2016 року, яку Департаментом патрульної поліції отримано у вересні 2017 року, оскільки такі автомобілі проходять щоденну перевірку перед виїздом на патрулювання. День, в який позивач дізнався про винуватість відповідача у завданні шкоди не має правового значення, адже згідно з частиною 3 статті 233 КЗпП України річний строк відраховується з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, тобто з дня, коли власник дізнався про сам факт завдання шкоди (пошкодження майна).

Позивач із клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення до суду як пропущеного з поважних причин відповідно до ст. 234 КЗпП України не звертався і про наявність таких причин в позові не зазначив.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що позивач пропустив встановлений законом річний строк для звернення до суду з даним позовом, а відтак після закінчення строку звернення до суду з відповідним позовом, працівник звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду.

Доводи апеляційної скарги про те, що до існуючих між сторонами правовідносин суду слід було застосувати загальну позовну давність, визначену статтею 257 ЦК України, суд не приймає до уваги, оскільки відповідач виконував трудові обов`язки під час яких було пошкоджено транспортний засіб, тому відповідальність має наставати за нормами трудового права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів, викладених у апеляційній скарзі немає.

У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений апелянтом судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова