Номер провадження: 22-ц/813/2409/22
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) Акціонерне товариство «УКРСИББАНК»,

відповідач за первісним позовом (третя особа за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (третя особа за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2021 року у складі судді Чернявської Л.М.,

в с т а н о в и в:

У грудні 2011 року ПАТ «УКРСИББАНК» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 01.02.2008 та звернення стягнення на заставлене майно.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.02.2008 між ПАТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, згідно з п. 1.1 якого Банк зобов`язався надати Позичальнику однією сумою, а Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит в іноземній валюті в сумі 135 000 дол. США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором. Згідно з п. 1.3.1. Кредитного договору за використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 12,4 % річних. По закінченню 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту та кожного наступного місяця кредитування, процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 10.2. Кредитного договору. Відповідно до п. 1.2.2. Кредитного договору позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 01 лютого 2023 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 12 цього договору. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , про що укладено Іпотечний договір від 01.02.2008. Також, в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , про що укладено Договір іпотеки від 01.02.2008. Однак, ОСОБА_2 встановлених Договором терміни повернення наданого їй кредиту (основної суми) та терміни сплати відсотків за кредит не дотримується. Також, наданий ОСОБА_2 кредит забезпечений порукою ОСОБА_3 , про що 01.02.2008 між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 176730. Згідно з пунктом 1.3. Договору поруки поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що й позичальник ОСОБА_2 , у тому числі за повернення основної суми боргу, відсотків, комісій за користування кредитом, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, зазначених в кредитному договорі. Згідно з пунктом 1.4. відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. Причини невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором ніяким чином не можуть впливати на виконання поручителем зобов`язань по даному договору. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі. Позичальник, всупереч умов кредитного договору, не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованих процентах за користування кредитними коштами, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Враховуючи вищевикладене, відповідачам 17.11.2011 рекомендованою кореспонденцією (цінним листом з описом) зі зворотним повідомленням направлено письмову вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати за кредит у повному обсязі. В підтвердження цього факту є опис вкладення у рекомендований лист зі штампом почтового відділення про прийняття листа-вимоги до відправки. Пунктом 9.2. Кредитного договору встановлено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він повністю розуміє всі умови даного договору, свої права та обов`язки за даним договором і погоджується з ними. Таким чином, ОСОБА_2 відомо про можливість застосування процедури дострокового повернення кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки зазначені положення вказані в договорі, який підписаний ним особисто. В зв`язку з чим, позивач просив ухвалити рішення про стягнення на користь ПАТ «УКРСИББАНК» у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості за договором про надання споживчою кредиту №0 від 01.02.2008 в сумі 190 658,82 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ (7,984500000) на 18.11.2011 становить 1 522 315,36 гривень, з яких:

132 514,01 дол США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 058 058,11 грн - заборгованість за простроченим кредитом;

50 953,64 дол США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 406 839,34 грн - заборгованість по прострочених процентах за користування кредитом;

1 395,43 дол США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 11 141,81 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту;

5 795,74 дол США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 46 276,10 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах за користування кредитом.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «УКРСИББАНК» за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 01.02.2008 в сумі 190 658,82 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ (7,984500000) на 18.11.2011 становить 1 522 315,36 гривень, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нерухоме майно - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та передати в іпотеку за іпотечним договором від 01.02.2008, посвідченим Ситніковою Ю.Д., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області за реєстровим №296, укладеним між публічним акціонерним товариством «УКРСИББАНК» та ОСОБА_2 , що належать на праві приватної власності ОСОБА_2 , шляхом проведення публічних торгів. Встановити початкову ціну предмета іпотеки згідно експертного висновку суб`єкту оціночної діяльності, що буде здійснений в процесі виконавчого провадження з виконання рішення суду. Стягнути у солідарному порядку з відповідачів на користь ПАТ «УКРСИББАНК» сплачений судовий збір у сумі 2 823,00 грн. та інші судові витрати.

22.11.2018 ОСОБА_3 до суду подано зустрічну позовну заяву про визнання договору поруки недійсним, посилаючись на те, що висновком експертизи було встановлено, що підпис на договорі поруки виконано не нею, а відтак є недійсним, адже суперечить вимогам ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2021 року позов АТ «УКРСИББАНК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УКРСИББАНК» суму боргу за договором №0 від 01.02.2008 у розмірі 190658,82 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ (7,984500000) на 18.11.2011 становить 1 522 315,36 гривень та судовий збір у сумі 2823,00 гривні. В задоволенні решти вимог відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір поруки №176730 до кредитного договору №0, укладений між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» від 01.02.2008.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, АТ «УКРСИББАНК» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині: відмови в задоволенні позовних вимог АТ «УКРСИББАНК» про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 ; відмови в задоволенні позовних вимог АТ «УКРСИББАНК» про звернення стягнення на заставлене майно, що належить ОСОБА_2 ; в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до АТ «УКРСИББАНК» про визнання договору поруки недійсним. Просить суд ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ «УКРСИББАНК» про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 задовольнити; позовні вимоги АТ «УКРСИББАНК» про звернення стягнення на заставлене майно, що належить ОСОБА_2 задовольнити; в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до АТ «УКРСИББАНК» про визнання договору поруки недійсним відмовити; в іншій частині рішення залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «УКРСИББАНК» суму сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «УКРСИББАНК» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним, постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Апелянт не погоджується з позицією суду стосовно відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості зі ОСОБА_2 та вважає, що судом невірно застосовані положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Мораторій не позбавляє АТ «УКРСИББАНК» права звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_2 , через невиконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, а лише тимчасово забороняє примусово звернути стягнення на предмет іпотеки. АТ «УКРСИББАНК» зазначило, що не погоджується з позицією суду стосовно того, що задоволення вимоги про стягнення суми заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 виключає можливість задоволення вимоги про стягнення на предмет іпотеки, порушуватиме конституційні права ОСОБА_1 як позичальника та ОСОБА_2 як іпотекодавця, і що звернення стягнення на майно буде не співмірним й занадто обтяжливим для боржника. На думку апелянта, складений в результаті почеркознавчої експертизи, проведеної на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 26.05.2014 висновок №3098/02 від 19.01.2015 не є належним доказом у справі, оскільки експертиза була проведена з порушенням вимог Інструкції про при проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1988 року № 53/5. Експериментальні зразки підпису ОСОБА_3 відбиралися поза межами судового засідання, а тому неможливо встановити, ким саме вони виконані. В матеріалах справи відсутні відомості про призначення судового засідання з метою відібрання експериментальних зразків підпису, тому не зрозуміло звідки зазначені зразки взагалі з`явилися в матеріалах справи. Крім того, на час ухвалення оскаржуваного рішення неможливо встановити, які саме підписи експерт досліджував під час складання висновку, оскільки підписи ОСОБА_3 в розписках про явку у судове засідання по справі, використані експертом в якості порівняльного матеріалу, відсутні на зазначених експертом аркушах судової справи. Судом не надано належної оцінки висновку експерта та не з`ясовано чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та про експертизи.

21.11.2022 від Банку надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

22.11.2022 ОСОБА_3 та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання 22.11.2022 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Поштові повідомлення про вручення їм повісток, які направлялися на адреси реєстрації повернулися з позначками «адресат відсутній за вказаною адресою», тобто відповідачі були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи апеляційним судом.

Враховуючи, що справа тривалий час перебуває на розгляді у суді, матеріали справи містять необхідні докази для її вирішення, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Банк оскаржує рішення в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 ; звернення стягнення на заставлене майно, що належить ОСОБА_2 , та в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до АТ «УКРСИББАНК» про визнання договору поруки недійсним, отже, рішення в іншій частині не переглядається.

З матеріалів справи вбачається, що 01 лютого 2008 року між АКІБ «УКРСИББАНК» (Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення).

Згідно з п. 1.1. Договору Банк зобов`язується надати Позичальнику однією сумою, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 135 000,00 дол. США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 681 750,00 грн. за курсом НБУ на день укладання цього Договору.

Відповідно до п. 1.2.1. Договору, надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін: 01 лютого 2008 року, а п. 1.2.2. Договору встановлено, що позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 01.02.2023 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди Сторін або до вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов Розділу 12 цього Договору на підставі будь-якого з п.п. 2.З., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 8.4., 10.2., 10.14. Договору. Позичальник зобов`язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 1660,00 доларів США в день сплати ануїтетних платежів. Розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно із п.п 1.3.1., 10.2 цього Договору.

01 лютого 2008 року між ОСОБА_2 , як Іпотекодавцем та АКІБ «УКРСИББАНК», як Іпотекодержателем укладено Договір іпотеки (Іпотечний договір), відповідно до умов якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно (далі - Предмет іпотеки): квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та є приватною власністю Іпотекодавця на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 28.11.1995 року ОСОБА_4 , державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори по реєстру за №10-4299, зареєстрованого в Одеському, міжміському бюро технічної інвентаризації 15.12.1995 року, номер запису 75 в книзі 149пр-201. Реєстраційний номер об`єкта 21620271 згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №17241906 від 27.12.2007 року, наданого Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості". Реєстраційний номер квартири, яка є предметом цього договору за Державним реєстром прав власності на нерухоме майно - 21620271. Предмет Іпотеки складається з двох кімнат, загальною площею: 48,3 кв.м., та має такі характеристики: 1-коридор, 2-кухня, 3, 5 - жилі, 4- санвузол, житловою площею 31,2 кв. м. Вартість Предмету іпотеки, за домовленістю сторін, становить 303 000 грн.

01 лютого 2008 року між АКІБ «УКРСИББАНК» (Кредитор) та ОСОБА_3 укладено Договір поруки №176730.

Згідно з п. 1.1. п. 1.5. вказаного Договору, поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати за невиконання зобов`язань ОСОБА_1 , номер за ДРФО НОМЕР_1 (далі - Боржник) усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з кредитного договору №0 від 01.02.2008 року (далі - Основний договір), укладеного між Кредитором та Боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Поручителю добре відомі усі умови вищезазначеного Основного договору, зокрема: сума Основного договору - 135 000,00 дол. США. Вказана сума Основного договору дорівнює еквіваленту 681 750,00 грн. за курсом НБУ на день укладення Основного договору, при цьому Сторони обумовили, що такий гривневий еквівалент має визначатися в цьому Договорі лише в разі, якщо сума Основного договору виражена у іноземній валюті. Термін виконання основного зобов`язання 01.02.2023, якщо згідно умов Основного договору не буде застосовано інші терміни виконання такого зобов`язання; інші умови Основного договору. Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору. Відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною. Причини невиконання Боржником своїх зобов`язань за Основним договором ніяким чином не можуть впливати на виконання Поручителем зобов`язань за Договором.

Відповідно до п. 3.1. та п. 3.2. Договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання обома Сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань Боржника за Основним договором. У випадку невиконання Поручителем вимоги Кредитора, пред`явленої згідно умов п.2.2. Договору, Поручитель сплачує Кредитору пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення Поручителем виконання своїх зобов`язань за Договором, за кожен день прострочення.

У зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка станом на 14.11.2011 склала 181973,17 доларів США, без врахування нарахованої пені.

17.11.2011 рекомендованим листом банк направив на адреси ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 письмові вимоги про дострокове повернення кредиту та сплату за кредитом у повному обсязі.

Суд першої інстанції, відмовляючи банку в задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки виходив з того, що з врахуванням того, що предмет іпотеки був переданий банку в забезпечення виконання умов кредиту, виданого у доларах США, зважаючи, що площа спірної квартири становить менше 140 кв.м., дане майно використовувалося відповідачем ОСОБА_2 , як місце її постійного проживання та в матеріалах справи відсутні дані щодо наявності у ОСОБА_2 іншого майна, дійшов висновку, що до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки повинен бути застосований Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому в позові в цій частині було відмовлено. Суд також зазначив, що задоволення вимоги про стягнення кредитної заборгованості з боржника виключає можливість звернення стягнення на іпотечне майно так як порушуватиме конституційні права позичальника та іпотекодавця та звернення стягнення на майно буде неспівмірним й занадто обтяжливим для боржника. З підстав доведення ОСОБА_3 факту не підписання договору поруки, судом було визнано його недійсним.

Водночас вбачається, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

13 квітня 2021 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті" N 1381-IX, відповідно до якого Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (який втратив чинність 21 квітня 2021 року) поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом N 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.

Тобто на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення діяв Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Однак, дія Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" лише обмежувала в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності.

Тобто, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій не передбачав втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняв примусове звернення стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Так як зазначений Закон на час прийняття оскаржуваного судового рішення не зупиняв дії інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то не міг бути підставою для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, а лише унеможливлював вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадали під дію цього Закону на період його чинності.

Оскільки на цей час дія Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" втратила свою чинність, то немає підстав для застосування дії мораторію на звернення стягнення на іпотечне майно.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 361/7076/19.

Щодо відмови в задоволенні вимог про одночасне стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на майно за договором іпотеки, апеляційний суд вважає висновок суду в цій частині помилковим з огляду на наступне.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання (стаття 7 Закону України "Про іпотеку").

Згідно зі статтею 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі, у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону (статті 39, 41 Закону України "Про іпотеку").

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

За таких обставин звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленості сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням немає.

Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі N361/7543/17 та від 18 вересня 2018 року у справі N921/107/15-г/16.

Саме такого висновку про застосування норм матеріального права також дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 лютого 2019 року у справі N 654/3512/16-ц (касаційне провадження N 61-46573св18), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 вересня 2020 року у справі N 597/1221/16-ц, провадження N 61-11698св18.

При цьому, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі N361/7543/17 з метою забезпечення однозначного розуміння ухваленого рішення у резолютивній частині слід зазначати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже, таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне.

Враховуючи вищевикладене, відмовляючи у задоволенні позову Банку у вказаній частині, суд першої інстанції, не врахувавши зазначені вище норми права та наведені обставини справи, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за Договором споживчого кредиту.

Отже, встановивши порушення позичальником зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту від 01.02.2008 року, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на передану ОСОБА_2 в іпотеку квартиру загальною площею 48,3 кв. м., житловою площею 31,2 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у рахунок погашення кредитної заборгованості за вказаним договором, шляхом проведення прилюдних торгів.

Та обставина, що іпотечні договори укладені в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за двома Договорами про надання споживчого кредиту №0 від 01.02.2008 року та №0 від 01.01.2008 не є підставою для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором від 01.02.2008, оскільки матеріали справи не місять доказів наявності боргу за договором №0 від 01.01.2008, а також спору щодо стягнення заборгованості за цим договором.

Щодо вимоги Банку про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 апеляційний суд виходить з наступного.

В матеріалах справи наявний договір поруки укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між Банком та ОСОБА_3 01.02.2008 N 176730.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Разом з тим з висновку судової почеркознавчої експертизи N3098/2 від 19.01.2015 вбачається, що підписи від імені ОСОБА_3 у наданому на експертизу договорі поруки №176730 від 01.02.2008, розміщені у розділі «Поручитель ОСОБА_3 » і в графі « ОСОБА_3 підпис» на зворотному боці, виконані не самою ОСОБА_3 , а іншою особою (а.с.182-184, том 1).

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 у справі N 674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Оскільки ОСОБА_3 договору поруки не підписувала, відповідно, істотних умов цього договору не погоджувала, тому вона не може нести солідарну відповідальність за зобов`язанням ОСОБА_1 як поручитель.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частин першої третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що між Банком та ОСОБА_3 договір поруки № 176730 до кредитного договору № 0 від 01.02.2008 не укладався, а невстановлена особа, не маючи на це повноважень, підписала оскаржуваний договір, висновок суду про обґрунтованість вимоги зустрічного позову є вірним, а тому вимоги в цій частині апеляційної скарги є безпідставними.

Посилання апелянта на те, що при проведенні судової почеркознавчої експертизи допущено порушення так як експериментальні зразки підпису ОСОБА_3 відбиралися поза межами судового засідання, з висновку експерта неможливо встановити які саме підписи заявника досліджувалися, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані з огляду на те, що висновок судової почеркознавчої експертизи є однозначним, на вимогу експерта, ОСОБА_3 були надані зразки її підпису, будь-яких зауважень щодо неможливості скласти висновок на підставі наданих нею зразків від експерта не надходило.

Крім того, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку.

Доводи апелянта про те, що зазначені експертом матеріали з підписами ОСОБА_3 , які досліджувалися у якості порівняльного матеріалу, відсутні у справі, не відповідають дійсності, так як справа складається з двох томів, та саме в першому томі наявні матеріали з підписами заявника, які досліджувалися експертом, апелянт помилково посилається на аркуші справи другого тому.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2021 року скасуванню в частині відмови в задоволенні позову Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» про звернення стягнення на іпотечне майно з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в цій частині, в іншій оскаржуваній частині рішення слід залишити без змін.

Водночас слід зазначити, що відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року N 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI "Прикінцеві положення" Закону України "Про іпотеку" доповнити пунктом 5-2 такого змісту: "5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону".

З огляду на вищевикладене та те, що на момент ухвалення апеляційним судом даного судового рішення воєнний стан в Україні триває, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність зупинити виконання даної постанови апеляційного суду на період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» про звернення стягнення на іпотечне майно скасувати.

Позов Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» про звернення стягнення на іпотечне майно задовольнити.

Звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,3 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., яка складається з:1-коридор, 2- кухня, 3,5 жилі, 4 санвузол, та належить ОСОБА_2 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством «УКРСИББАНК» за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 01.02.2008 в сумі 190 658,82 доларів США (сто дев`яносто тисяч шістсот п`ятдесят вісім дол. США 82 цнт.), з яких: 132514,01- доларів США заборгованість за кредитом; 50953,64 доларів США заборгованість за процентами; 7191,17 доларів США пеня за несвоєчасне повернення кредиту та процентів, шляхом продажу на прилюдних торгах, у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В іншій оскаржуваній частині рішення залишити без змін.

Зупинити виконання даної постанови в частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки на період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 23.12.2022

Головуючий:

Судді: