Ухвала

22 липня 2022 року

м. Київ

справа № 569/18498/19

провадження № 61-6673ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 16 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення сервітуту,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 про встановлення сервітуту.

Позов мотивувала тим, що рішенням від 26 квітня 2007 року № 701 Рівненська міська рада відповідачу ОСОБА_2 надала у власність земельну ділянку площею 764 кв. м на АДРЕСА_1 та видала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. При виділенні земельної ділянки ОСОБА_2 у власність обумовлено, що на ній розташовані два об`єкти загального користування: водозабірна колонка з ручною помпою, що збудована у 1953 році зусиллями та коштом мешканців АДРЕСА_2 , а також люк колодязя центрального водопостачання. Цим рішенням Виконавчий комітет Рівненської міської ради зобов`язав відповідача забезпечувати вільний доступ та користування мешканцями вулиці водозабірною колонкою.

ОСОБА_1 зазначала, що водозабірна колонка слугує додатковим (до централізованого) джерелом водопостачання для мешканців вулиці, оскільки після демонтажу водонапірної башти, яка забезпечувала безперебійне постачання води мікрорайону Тинне та після приєднання комунікацій водопостачання (труб) до мереж господарсько-побутового водопостачання Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» у мешканців АДРЕСА_2 , в тому числі і у позивача, починаючи з 2015 року постійно відбуваються перебої подачі води, компенсувати які шляхом користування водоколонкою мешканці АДРЕСА_2 не можуть.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та просила встановити для неї та інших мешканців мікрорайону Тинне у м. Рівному безстроковий та безоплатний земельний сервітут на прохід та користування частиною земельної ділянки ОСОБА_2 на АДРЕСА_2 , з кадастровим номером :01:070:0314, площею 38 кв. м, на якій розміщена водозабірна колонка згідно з пропозиціями Комунального підприємства «Графос» (далі - КП «Графос») щодо встановлення земельного сервітуту на частину земельної ділянки на АДРЕСА_2 , загальною площею 38 кв. м, зобов`язати ОСОБА_2 привести до попереднього технічного стану водозабірну колонку, що знаходиться на АДРЕСА_2 шляхом встановлення на ній демонтованої ручної помпи.

Рішенням від 01 червня 2021 рокуРівненський міський суд Рівненської області позов задовольнив.

Встановив для ОСОБА_1 та інших мешканців мікрорайону Тинне у м. Рівному безстроковий та безоплатний сервітут на прохід та користування частиною земельної ділянки ОСОБА_2 на АДРЕСА_2 , з кадастровим номером :01:070:0314, площею 38 кв. м, на якій розміщена водозабірна колонка згідно з пропозиціями КП «Графос» щодо встановлення земельного сервітуту на частину земельної ділянки на АДРЕСА_2 , загальною площею 38 кв. м.

Зобов`язав ОСОБА_2 привести до попереднього технічного стану водозабірну колонку, що знаходиться на АДРЕСА_2 , шляхом встановлення на ній демонтованої ручної помпи.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Постановою від 16 червня 2022 року Рівненський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2021 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у позові відмовив.

Суд апеляційної інстанції виходив з недоведеності та безпідставності позовних вимог.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 2 305,20 грн.

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернуласядо Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного суду від 16 червня 2022 року.

Посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, особа, яка подала касаційну скаргу, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Положення пункту 9 частини третьої статті 2 ЦПК Українизакріплює, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Однак, таке право на касаційне оскарження не є абсолютним та безумовним, скаржник зобов`язаний обґрунтувати причини такого звернення, що дозволяють ініціювати проведення судового розгляду справи в третій раз.

Так, у положенні частини «с» статті 7 Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, акцентується увага на тому, що скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини у справах Lavages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Право заявника на апеляційний перегляд справи було забезпечено.

Всі мотивування особи, яка подає касаційну скаргу, вже були предметом розгляду в судах двох інстанцій і не потребують додаткового перегляду.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа як справа незначної складності є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанцій, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована у розділі «Загальні положення» цього Кодексу, яка поширюється і на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

ОСОБА_1 посилається на те, що справа має для неї виняткове значення та значний суспільний інтерес.

Рекомендація № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року рекомендує державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) зазначила, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. ЦПК України визначає баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Враховуючи предмет позову, складність справи, а також те, що особа, яка подала касаційну скаргу, об`єктивно не підтвердила винятковість справи та її значний суспільний інтерес, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи, що судове рішення, яке оскаржене, прийняте у малозначній справі, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 16 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення сервітуту.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська