Постанова

Іменем України

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 204/7654/19

провадження № 61-4772св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерний комерційний банк «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Акціонерне товариство «ОТП Банк», ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2020 року у складі судді Мащук В. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю.,Деркач Н. М., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна»(далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі -АТ«ОТП Банк»), ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І. А.,просив визнати недійсним договір іпотеки від 01 червня 2006 року № РМ-300/1660/2006, укладений АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 ; виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер майна 1176823) відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 3285953, щодо спільного нерухомого майна; виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер майна 1176823) відомості з Державного реєстру іпотек, реєстраційний номер обтяження 3285905, щодо спільного нерухомого майна.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що право власності на нерухоме майно, а саме частину приміщення комерційного призначення III: на першому поверсі поз. 3-9, 15-22, загальною площею 288,5 кв. м, приміщення № III: на першому поверсі: поз. II, 1, 2, 11, 12, 13, 14; на другому поверсі: поз. І; на третьому поверсі: поз. І; приямки літ. а3-а8, а10, а13-а18, ґанки літ. а2, а19, яке перебуває у спільній власності співвласників та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 він набув на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 березня 2006 року № 410251.

04 вересня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна він дізнався, що на зазначене нерухоме накладене обтяження у вигляді заборони його відчуження. Підставою обтяження нерухомого майна є договір іпотеки від 01 червня 2006 року, укладений ОСОБА_2 з АКБ «Райффайзенбанк Україна».

Позивач жодного кредитного або іпотечного договору з АКБ «Райффайзенбанк Україна» не укладав. Нерухоме майно в іпотеку не передавав, будь-якої згоди, довіреності тощо на передання нерухомого майна в іпотеку не давав. За таких умов приватний нотаріус не мав законного права та підстав вносити відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стосовно заборони на відчуження нерухомого майна та внесення відомостей стосовно спільного нерухомого майна в Державний реєстр іпотек.

01 червня 2006 року він звертався до приватного нотаріуса для вчинення нотаріальної дії та складення нотаріально посвідченої заяви, відповідно до якої ОСОБА_2 надано згоду на укладення договору оренди спірного майна. Відповідні заяви написали й інші співвласники нерухомого майна. Однак згідно з нотаріально посвідченими заявами, в усіх них за невідомих обставин зроблено виправлення, які не допускаються у нотаріальних документах. У заяві закреслено слово «оренди» та написано зверху «іпотеки». Таким чином, текст нотаріально посвідченого документа був кардинально змінений, оскільки поняття «оренда» та «іпотека» мають різні за правовою суттю значення. Виправлення (зміна слова) в нотаріально посвідченій заяві про надання ОСОБА_2 згоди на укладання договору оренди (було виправлено на іпотеки) мало наслідком накладення заборони на відчуження належного йому майна.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, у позові відмовлено.

Відмовивши в позові, суди виходили з того, що оспорюваний договір іпотеки від 01 червня 2006 року укладений відповідно до законодавства, й підстав для визнання його недійсним немає.

Згідно ізі заявою ОСОБА_1 , посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І. А., дослідженою судом в судовому засіданні, ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 згоду на укладення договору оренди, слово «оренди» закреслено, над ним написано слово «іпотеки», на частину приміщення комерційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 , заява дійсно містить виправлення, внесення якого зроблено відповідно до абзацу 3 пункту 23 глави ІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року, чинної на момент посвідчення заяви ОСОБА_1 .

Відмітка про виправлення у тексті заяви зроблена нотаріусом перед підписом ОСОБА_1 , а також відмітка про виправлення зроблена в кінці посвідчувального напису.

Доказів того, що ОСОБА_1 не мав наміру та не надавав ОСОБА_2 згоди на укладання договору іпотеки, що він не був обізнаний про укладення ОСОБА_2 договору іпотеки щодо спільного майна, що виправлення на заяві ОСОБА_4 від 01 червня 2006 року, посвідченої нотаріусом, відбулось без відома позивача, суду надано не було.

Інші вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання договору іпотеки недійсним, у задоволенні якої позивачу відмовлено, а тому також не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2021 року ОСОБА_1 направив поштовим зв`язком до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позов.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 47 Закону України «Про нотаріат», за якою не приймаються до вчинення нотаріальних дій документи, що мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші не застережливі виправлення, документи, текст яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також написані олівцем. Висновок Верховного Суду щодо застосування зазначеної норми відсутній.

Він не давав згоди на передання спільного майна в іпотеку.

01 червня 2006 року він надав ОСОБА_2 нотаріальну згоду на укладення договору оренди спільного майна, а не на передання його в іпотеку. Відсутня його окрема заява з проханням про виправлення з договору оренди на договір іпотеки.

Відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження спільним майном є підставою недійсності такого договору відчуження майна.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно із статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 березня 2006 року, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, приміщення комерційного призначення ІІІ, приямки літ. а3-а8, а10, а13-а18, ґанки літ.а2, а19 у будівлі літ. А1-3, А1-1 за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Опис об`єкта: частина приміщення комерційного призначення № ІІІ: на першому поверсі поз. 3-9, 15-22, загальною площею 288,5 кв. м. У спільній власності співвласників приміщення № ІІІ: на першому поверсі: поз. ІІ, 1, 2,11,12,13,14; на другому поверсі: поз. І; на третьому поверсі: поз. І; приямки літ. а3-а8, а10, а13-а18, ганки літ. а2, а19.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10288000 ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, належить частина приміщення ІІІ комерційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з технічним паспортом на громадський будинок Літ. «А-3» нежитлове приміщення ІІІ комерційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення ІІІ. Технічний опис майна: приміщення комерційного призначення № ІІІ у будівлі літ. А-3, А-1, приямки літ. а3-а8, а10, а13-а18, ґанки літ. а2, а. 19, право власності належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, серія НОМЕР_2 , виданого 29 березня 2006 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради; ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, серія НОМЕР_1 , виданого 29 березня 2006 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради; ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, серія НОМЕР_3 , виданого 29 березня 2006 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради.

Згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 01 червня 2006 року реєстратором, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І. А., зареєстровано обтяження: нежитлового приміщення, частина приміщення комерційного призначення № ІІІ у будівлі літ. А-3, А-1: у підвалі поз. 1-30, І, ІІ, заг. площею 364,9 кв. м; на першому поверсі поз. І заг. площею 12,6 кв. м; на третьому поверсі поз. І-25, ІІ, ІV, заг. площею 336,5 кв. м; на мансардному поверсі поз. 1-6 заг. площею 117,6 кв. м. Загальна площа 831,6 кв. м. У спільній власності: на першому поверсі поз. ІІ, 1, 2,11,12,13,14; на другому поверсі поз. І; на третьому поверсі поз. І; приямки літ. а3-а8, а10, а13-а18, ганки літ. а2, а19, адреса: АДРЕСА_1 . Власник - ОСОБА_2 .

Відповідно до відомостей з Державного реєстру іпотек, 01 червня 2006 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І. А. зареєструвала тип обтяження: іпотека, на підставі договору іпотеки, 4012, 01 червня 2006, АКБ «Райфайзенбанк Україна». Об`єкт обтяження: нежитлове приміщення, частина приміщення комерційного призначення № ІІІ у будівлі літ. А-3, А-1: у підвалі поз. 1-30, І, ІІ, заг. площею 364,9 кв. м; на першому поверсі поз. І заг. площею 12,6 кв. м; на третьому поверсі поз. І-25, ІІ, ІV, заг. площею 336,5 кв. м; на мансардному поверсі поз. 1-6 заг. площею 117,6 кв. м. Загальна площа 831,6 кв. м. У спільній власності: на першому поверсі поз. ІІ, 1, 2, 11, 12, 13, 14; на другому поверсі поз. І; на третьому поверсі поз. І; приямки літ. а3-а8, а10, а13-а18, ґанки літ. а2, а19, адреса: АДРЕСА_1 , Власник - ОСОБА_2

01 червня 2006 року між АКБ «Райфайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № СМ-300/1706/2006, відповідно до якого позичальник отримав на споживчі цілі 529 000 дол. США.

01 червня 2006 року між АКБ «Райфайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № РМ-300/1660/2006, відповідно до якого для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов`язань передано в іпотеку частину приміщення комерційного призначення № ІІІ у будівлі літ. А-3, А-1: у підвалі поз. 1-30, І, ІІ, заг. площею 364,9 кв. м; на першому поверсі поз. І заг. площею 12,6 кв. м; на третьому поверсі поз. І-25, ІІ, ІV, заг. площею 336,5 кв. м; на мансардному поверсі поз. 1-6 заг. площею 117,6 кв. м. Загальна площа 831,6 кв. м. У спільній власності: на першому поверсі поз. ІІ, 1, 2, 11, 12, 13, 14; на другому поверсі поз. І; на третьому поверсі поз. І; приямки літ. а3-а8, а10, а13-а18, ґанки літ. а2, а19.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 , посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І. А., позивач дав згоду ОСОБА_2 на укладення договору оренди (слово «оренди» закреслено, над ним написано «іпотеки»), частини приміщення комерційного призначення № ІІІ: у підвалі поз. 1-30, І, ІІ; на першому поверсі поз. І; на третьому поверсі поз. І-25, ІІ, ІV; на мансардному поверсі поз. 1-6 Заг. пл. 831,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах за його розсудом. Далі рукописним текстом написано: «виправленому іпотеки вірити».

Аналогічні заяви написані іншими співвласниками майна: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частини перша та четверта статті 41 Конституції України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша та п`ята статті 203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 321 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом (частини перша та третя статті 575 ЦК України).

Згідно із статтею 578 ЦК України та частиною другою статті 6 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV«Про іпотеку» майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору (абзац одинадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційний Суд України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020).

Таким чином, укладення договору іпотеки неправомочною особою не відповідає нормам статей 203, 215 ЦК України та може призводити до наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України. Момент настання таких наслідків передбачений статтею 236 ЦК України.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 06 серпня 2021 року у справі № 910/20607/17.

Позивач у касаційній скарзі посилається на те, що він не давав згоди на передання спільного майна в іпотеку. 01 червня 2006 року він надав ОСОБА_2 нотаріальну згоду на укладення договору оренди спільного майна. Відсутня його окрема заява про виправлення і договору оренди на договір іпотеки.

Згідно із заявою ОСОБА_1 , посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І. А., ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 згоду на укладення договору оренди, слово «оренди» закреслено, над ним написано слово «іпотеки», на частину приміщення комерційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 47 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент посвідчення заяви ОСОБА_1 ) не приймаються до вчинення нотаріальних дій документи, що мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші не застережені виправлення, документи, текст яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також які написані олівцем.

Згідно з пунктом 16 глави ІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року та чинної на момент посвідчення заяви ОСОБА_1 (далі - Інструкція), нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо правочин, заява чи інший документ підписаний за відсутності нотаріуса, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним.

Відповідно до пункту 22 Інструкції нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, що мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережені виправлення, документи, текст яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також які написані олівцем. Дописки, закреслені слова чи інші виправлення, які є в документах, що подаються для вчинення нотаріальних дій, повинні бути застережені підписом посадової (уповноваженої на те) особи і печаткоюустанови, підприємства або організації чи особи, яка видала документ. При цьому виправлення повинні бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім виправлене чи викреслене.

Не приймаються для вчинення нотаріальних дій документи, у яких не можна прочитати все в них написане в первісному написанні, як, наприклад, документи, залиті чорнилом, потерті та ін.

Не приймаються порвані документи та документи, викладені на двохі більше окремих аркушах, якщо аркуші не прошнуровано, не пронумеровано і кількість прошнурованихаркушів не завірена підписом посадової (уповноваженої на те) особи та печаткою юридичної чи фізичної особи, що видала документи.

Згідно з пунктом 23 Інструкції тексти нотаріально посвідчуваних правочинів, засвідчуваних копій (фотокопій) документів і виписок з них, тексти перекладів та заяв повинні бути написані зрозуміло і чітко; числа і строки, що стосуються змісту посвідчуваних правочинів, мають бути позначені хоча б один раз словами, а назви юридичних осіб - без скорочень і із зазначенням їх адреси. У необхідних випадках зазначаються номери рахунків юридичних осіб у банках (кредитних установах), а також дата, місце народження та місце роботи фізичних осіб.

Прізвища, імена, по батькові фізичних осіб, у тому числі представників юридичних осіб, повинні бути написані повністю із зазначенням місця їх проживання. При посвідченні правочинів за участю іноземних громадян зазначається також і їх громадянство.

На нотаріально оформлюваних документах не заповнені до кінця рядки та інші вільні місця прокреслюються, за винятком документів, призначених для дії за кордоном, у яких прокреслення не допускаються. Дописки виправлення повинні бути застережені нотаріусом перед підписом відповідних осіб (сторін правочинів та інших осіб, які підписали правочин, заяву та ін.) і повторені в кінці посвідчувального напису. При цьому виправлення мають бути зроблені так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене можна було прочитати.

Законодавець розділяє вимоги щодо виправлень в документах, що подаються для вчинення нотаріальних дій (паспорт, договори про право власності, сертифікати, заповіти тощо), тобто документи, видані іншим уповноваженим органом (не цим нотаріусом), та вимоги щодо виправлень в документах, які безпосередньо посвідчує нотаріус.

Вимоги щодо виправлень в документах, що подаються для вчинення нотаріальних дій, визначені пунктом 22 Інструкції та статтею 47 Закону України «Про нотаріат», а щодо виправлень в документах, які безпосередньо посвідчує нотаріус - пунктом 23 Інструкції.

Заява ОСОБА_1 є нотаріально оформлюваним документом, тому відповіднодо пункту 23 Інструкції виправлення в ній мали бути застережені нотаріусом перед підписом відповідних і повторені в кінці посвідчувального напису, при цьому виправлення мали бути зроблені так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене можна було прочитати.

Відмітка про виправлення у тексті заяви зроблена нотаріусом перед підписом ОСОБА_1 , а також в кінці посвідчувального напису, виправлення можна прочитати.

З урахуванням викладеного немає підстав для висновку про недотримання нотаріусом порядку внесення виправлень в нотаріально оформлювані документи.

Стаття 47 Закону України «Про нотаріат» стосується документів, що подаються для вчинення нотаріальних дій, а не нотаріально оформлюваних документів.

Доводи касаційної скарги зводяться до помилкового тлумачення заявником статті 47 Закону України «Про нотаріат» та є безпідставними.

Таким чином, оспорюваний договір іпотеки укладений за нотаріально посвідченої згоди усіх співвласників спільного майна, що виключає його недійсність з підстав недотримання статті 578 ЦК України та частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку».

Верховний Суд зазначає, що виклав у цій постанові висновок щодо тлумачення статті 47 Закону України «Про нотаріат» та її застосування до правовідносин сторін з урахуванням встановлених судами обставин справи.

Щодо іншої частини позовних вимог Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанції про те, що такі вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання договору іпотеки недійсним, у задоволенні якої позивачу відмовлено, а тому також не підлягають задоволенню.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, провадження № 14-212цс21, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256цс18, пункт 100, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19, пункт 10.29).

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, не дають підстав уважати неправильним застосування судами норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та необхідності переоцінки доказів, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належать до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко