ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2592/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.

при секретарях: Пугач Д.С., Куцолабській І.А., Дерій А.С.,

за участю:

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача 1 ОСОБА_3 ,

представника відповідача 2 Іванчика Р.Б.,

представника відповідачів 3 Іванченко В.А., Глівінського А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення, встановлення факту проживання,-

ВСТАНОВИВ:

12.06.2019 ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулась до Дарницького районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_5 (далі відповідач 1), ОСОБА_8 (далі- відповідач 2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 26.09.2013 між ОСОБА_5 і ОСОБА_8 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 9026.

Свої позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що з 26.03.1977 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.12.2005 шлюб між сторонами розірваний. Незважаючи на розірвання шлюбу, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продовжували проживати однією сім`єю, як подружжя в м. Києві за адресою: АДРЕСА_2 , а свідоцтво про розірвання шлюбу отримали лише в 2010 році. Перед розірванням шлюбу у 2005 році ОСОБА_5 був укладений інвестиційний договір та в подальшому проінвестовано будівництво спірної квартири, а 04.10.2007 йому видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вказану квартиру вона завжди вважала їх спільною сумісною власністю.

У червні 2019 року вона вирішила продати вказану квартиру, у зв`язку з чим, звернулась до ріелтора, який листом від 07.06.2019 повідомив, що не буде займатись супроводом продажу, оскільки згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири є ОСОБА_8 , на підставі договору купівлі-продажу від 26.09.2013.

Вважає, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відтак, при її відчуженні ОСОБА_5 повинен був отримати її письмову згоду, як того вимагає ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України.

Про укладення спірного договору вона не знала і не могла знати, оскільки в той час, вони з ОСОБА_5 однією родиною вже не проживали, згоду на продаж спірної квартири вона не давала.

За таких обставин, вважає правочин недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 27.06.2019 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання.

Ухвалою від 10.07.2019 задоволена заява про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 05.12.2019 витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. копію матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_8 .

Ухвалою від 18.08.2020 залучено до участі у справі правонаступників ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Ухвалою від 29.10.2020 повернуто без розгляду заяву про скасування заходів забезпечення позову.

10.11.2020 представником позивачки подана заява про зміну предмета позову. Позов доповнено вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5 в період з 26.12.2005 по 28.05.2010 та скасування рішення приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Морозової С.В. як державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 6256046 від 26.09.2013, яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8 .

Ухвалою від 11.11.2020 відмовлено ОСОБА_6 у скасуванні заходів забезпечення позову.

Ухвалою від 23.02.2021 задоволено клопотання адвоката Іванчика Р.Б. про витребування доказів у Дарницького відділу ДРАЦС.

Відповідачами у строк встановлений судом відзиви не подані.

Ухвалою від 23.02.2021, що занесена до протоколу судового засідання суд закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представники ОСОБА_4 позов підтримали у повному обсязі та на його обгрунтування додатково зазначили, що у зареєстрованому з ОСОБА_5 шлюбі позивачка перебувала майже 30 років, від шлюбу мають двох дорослих дітей. Розірвання шлюбу у 2005 році було емоційним вчинком, оскільки позивач дізналася про подружню зраду. Після ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу, подружжя примирилося. Разом продовжили проживати однією сім`єю, як подружжя за адресою: АДРЕСА_2 до 28.05.2010, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали спільні витрати на придбання автомобіля, земельної ділянки, робили ремонт у придбаній квартирі, виконували всі права та обов`язки подружжя.

Також наголошували на недобросовісності дій при укладенні спірного правочину, як ОСОБА_5 , який вирішив самостійно розпорядитись спільним майном подружжя, приховавши від позивачки цей факт, так і покупця ОСОБА_8 , який був пасинком продавця і проживав разом з ним з 2010 року, а тому знав про те, що квартира була набута у власність спільно з ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позов визнав. Його представник в судовому засіданні вказала, що ОСОБА_5 в повному обсязі підтверджує, що проживав з ОСОБА_4 в період з березня 1977 року по травень 2005 року в зареєстрованому шлюбі, а потім по травень 2010 року без реєстрації шлюбу однією сім`єю. При цьому вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, надавали один одному взаємну допомогу та турботу, мали спільний бюджет, здійснювали спільні витрати та придбання, виконували всі права та обов`язки подружжя. Крім цього ОСОБА_5 визнав, що ОСОБА_4 не надавала згоди на відчуження спірної квартири та не була присутня під час укладання та підписання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 26.09.2013.

Представник відповідача ОСОБА_6 - адвокат Іванчик Р.Б. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, подав заяву про застосування наслідків позовної давності. При цьому наполягав, що ОСОБА_5 набув спірну квартиру у власність після розірвання шлюбу з позивачкою, а відтак й розпорядився особистою власністю на власний розсуд. Посилався, що розгляд справи про встановлення факту проживання однією сім`єю в позовному провадженні є порушенням процесуального закону, оскільки такі заяви слід розглядати в окремому провадженні. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт спільного проживання разом із ОСОБА_5 після розірвання шлюбу. Крім того, про безпідставність вказаних тверджень свідчить те, що 11.06.2010 ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася спільна дитина. Посилався на те, що ОСОБА_8 був добросовісним набувачем спірної квартири. Вважає, що вказаний позов було подано для незаконного позбавлення права на спадщину ОСОБА_6 , після смерті його сина. Просив застосувати строк позовної давності до заявлених вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Представник відповідачки ОСОБА_7 - адвокат Глівінський А.І. визнав вимоги позову про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним. Пояснив, що при укладенні вказаного правочину були присутні сторони договору та ОСОБА_7 , при цьому ОСОБА_4 присутньою не була. Пояснив, шо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було відомо, що спірна квартира була набута ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за спільні кошти, в період спільного проживання однією сім`єю. Щодо вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 покладався на розсуд суду.

Позивач ОСОБА_4 , відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Морозова С.В. до суду не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Верховний Суд у постанові від 23.09.2021 у справі № 204/6931/20 висловив наступну правову позицію, що «Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного.

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо.»

Схожі за змістом правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, та постановах КЦС Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.

За змістом статтей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 531/295/19, для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази), тощо.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_5 і ОСОБА_4 26.03.1977 зареєстрували шлюб.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 26.12.2005 шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 розірваний, про що відділом РАЦС Дарницького РУЮ у м.Києві зроблено актовий запис 28.05.2010.

04.10.2007 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА на підставі наказу №1718-С/КІ ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат загальною площею108.9 кв.м.

У зазначеному наказі підставою видачі ОСОБА_5 свідоцтва, крім іншого, зазначено: список інвесторів, акти про прийняття будинку в експлуатацію та прийому-передачі квартири, довідка про виплату 100% вартості квартири.

У п.2 акту прийому-передачі квартири інвестору зазначено, що квартира побудована згідно з існуючими будівельними нормами та на підставі договору № 49632 від 06.04.2005.

Згідно копії паспорта НОМЕР_1 Кравченко ОСОБА_9 , 11.06.2010 вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї народився син ОСОБА_10 .

Зазначена інформація також відображена у відповіді Дарницького відділу РАЦС від 12.03.2021, наданої на виконання ухвали суду.

06.09.2013 ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу продав, а ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 купив квартиру АДРЕСА_1 за 820000,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 Кравченко ОСОБА_11 помер. Згідно спадкової справи його спадкоємцями є батько ОСОБА_6 та мати ОСОБА_7 .

Позивач наполягала, що вона з 2005 року по травень 2010 року проживала з ОСОБА_5 однією сім`єю, як подружжя. Вказані обставини визнаються ОСОБА_5 . У вказаний період вони не перебували у іншому шлюбі.

Факт їх спільного проживання в цей період підтвердили допитані в судовому засіданні свідки.

Зокрема, свідок ОСОБА_12 , який є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , повідомив суду, що його квартира знаходиться в одному під`їзді з батьками і він майже кожного дня бував у них вдома. Про те, що батьки розірвали шлюб ще у 2005 році йому не було відомо, оскільки вони до 2010 року продовжували проживати однією сім`єю, піклувалися один про одного, спільними зусиллями придбали квартиру, земельну ділянку, а потім збирали кошти на придбання автомобіля для нього. Все було як завжди. А в травні 2010 року батько повідомив, що йде до іншої жінки, зібрав речі і більше в квартиру не повернувся.

Свідок ОСОБА_13 , яка є дочкою сторін, суду показала, що батьки жили разом до 2010 року, поки батько не пішов до іншої жінки. Жили батьки дружно, піклувались один про одного, разом відпочивали, їздили в село, про розірвання шлюбу їй та брату відомо нічого не було. Спірну квартиру батьки придбавали разом за спільні кошти, разом в ній робили ремонт. В 2006 році батьки разом купили автомобіль.

Свідок ОСОБА_14 показав, що знає сім`ю ОСОБА_15 ще з 2003 року. Часто бував у них в квартирі на АДРЕСА_3 , де вони постійно проживали, приходив ремонтувати сантехніку, допомагав робити ремонт. Це була звичайна сім`я, всі питання побуту вони вирішували разом, іноді з ним розраховувалась ОСОБА_16 , а іноді ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_17 , який є сусідом сторін, показав, що з 2005 року знає родину ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Оскільки він із сім`єю ОСОБА_15 жили в одному під`їзді, вони часто зустрічались та спілкувались, він бачив як сім`я ОСОБА_15 робила ремонт у квартирі. В 2006 році подружжя ОСОБА_15 мало намір будувати дачу. Десь з травня - червня 2010 року він не бачив ОСОБА_18 , а через півтора місяці дізнався, що ОСОБА_18 залишив дружину. Така звістка його здивувала.

Таким чином, зібрані у справі докази узгоджуються з доводами позивачки ОСОБА_4 про факт проживання її і ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 26.12.2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 (день отримання ОСОБА_5 свідоцтва про розірвання шлюбу).

Договір про фінансування будівництва спірної квартири був укладений ще у квітні 2005 року, тобто до розірвання шлюбу, як стверджувала позивачка, в той же час і відбулось внесення частини коштів, незважаючи на те, що оформлення права власності і отримання свідоцтва мало місце у 2007 році.

Крім того, як вбачається із копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.02.2008, ОСОБА_5 продав земельну ділянку площею 0,10 га розташовану по АДРЕСА_4 , яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2006.

Перед укладенням зазначеної угоди, 21.01.2008 ОСОБА_4 надала нотаріальну заяву про те, що вона надає згоду своєму чоловіку ОСОБА_5 на вчинення правочину щодо продажу набутої під час шлюбу земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_4 .

Зі змісту вказаної заяви вбачається, що незважаючи на рішення суду про розірвання шлюбу від 26.12.2005, позивач вважала ОСОБА_5 своїм чоловіком, давала згоду на відчуження майна, яке було придбано, вже після ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу між ними, зокрема в 2006 році.

Знайшли своє підтвердження і факти ведення у цей період спільного господарства, побуту, спільного бюджету та витрат, піклування про дітей, що підтверджується, зокрема показами свідків та дає підстави для висновку про доведеність позовних вимог.

Суд відхиляє доводи представника ОСОБА_19 про те, що ОСОБА_5 протягом спірного періоду проживав з ОСОБА_7 , оскільки такі докази у справі відсутні.

Крім того, представник ОСОБА_7 - ОСОБА_20 в судовому засіданні повідомив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 почали проживати разом після реєстрації шлюбу між ними.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

Суд також враховує, що ЄСПЛ у справі «Джонстон проти Ірландії» зазначив, що Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю»

У рішенні ЄСПЛ у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року зазначено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 Конвенції також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.».

Відповідач ОСОБА_5 особисто в судовому засіданні визнав позов і обставини на які посилалась позивачка.

Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, судом встановлено, що спірна квартира була придбана ОСОБА_5 і ОСОБА_4 за спільні кошти та спільною працею, а тому таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, тобто на нього поширюється режим спільного майна подружжя.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зміст договору купівлі-продажу від 06.09.2013, згідно з яким ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_8 купив квартиру АДРЕСА_1 вказує на те, що нерухоме майно належало продавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого 04.10.2007 Головним управлінням житлового забезпечення КМДА на підставі наказу №1718-С/КІ. Договір укладений без письмової згоди ОСОБА_4 .

Покупцем за договором був ОСОБА_8 , син - ОСОБА_7 , з якою продавець ОСОБА_5 зареєстрував шлюб 11.06.2010. З того часу вказані особи проживали спільно однією сім`єю. Покупець в той час був неповнолітнім і лише через три роки, відразу після досягнення ним повноліття, ОСОБА_5 продав йому квартиру, яка була об`єктом права спільної сумісної власності.

За таких обставин дата вчинення оспорюваного договору та продаж ОСОБА_5 квартири члену своєї сім`ї - своєму пасинку свідчать про те, що набувач майна мав змогу знати про те, що це майно є спільною сумісною власністю його вітчима і його колишньої дружини.

Крім того, представник ОСОБА_7 в судовому засіданні вказав, що його довіритель та ОСОБА_8 були обізнані, що квартира АДРЕСА_1 , яка була предметом договору, була набута ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в період проживання однією сім`єю та за спільні кошти.

Наведені обставини вказують на недобросовісність при укладенні оспореного договору як продавця так і покупця, у зв`язку з чим вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений одним із співвласників без згоди іншого.

Вимога про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно є похідною від попередньої вимоги і пов`язана із порушенням цивільних прав позивачки на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно, а тому також підлягає задоволенню.

З приводу заяви про застосування позовної давності суд виходить з наступного.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позов ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу є рецисорним.

Для вимоги про визнання правочину недійсним (рецисорний позов) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Під час розгляду справи 24.11.2020 представником ОСОБА_6 - адвокатом Іванчиком Р.Б. була подана заява про застосування наслідків спливу позовної давності .

Заяву представник мотивував тим, що шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 був розірваний 26.12.2005, а спірну квартиру останній відчужив ОСОБА_8 після спливу трьох років після розірвання шлюбу, тобто спірна квартира на момент продажу не була спільним майном подружжя, а була особистою власністю ОСОБА_5

Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо застосування позовної давності та початку її перебігу.

Зокрема, в одній з останніх постанов КЦС ВС від 24.10.2022 у справі № 161/2908/21 зазначено, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 також вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, …Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.»

Про факт продажу ОСОБА_5 квартири, яка є спільною сумісною власністю, позивачці стало відомо лише з листа Агентства нерухомості від 07.06.2019, до якого вона звернулась з метою консультування та допомоги у продажу своєї частки квартири. Вказаний лист наданий суду, приєднаний до матеріалів справи, і не спростований відповідачем.

Як стверджували представники позивача, раніше позивачка не могла довідатись про наявність оспорюваного договору купівлі-продажу, оскільки після створення ОСОБА_5 іншої сім`ї та його одруження з ОСОБА_7 у 2010, стосунки позивачки та ОСОБА_5 , припинилися, вони більше не спілкувалися.

У своїй заяві про застосування позовної давності представник відповідача також не наводить доказів з яких би вбачалось, що позивачці раніше було відомо про відчуження квартири ОСОБА_5 .

Такі обставини не встановлені і судом під час розгляду справи.

Верховний Суд у Постанові КЦС ВС від 22.05.2019 у справі № 234/3341/15-ц зазначив: «….суд першої інстанції помилково виходив з того, що початком перебігу позовної давності є день відчуження ОСОБА_8 спірного майна (29 грудня 2011 року), оскільки відповідачами не доведено, що станом на вказану дату ОСОБА_5 була повідомлена (не кажучи вже про згоду) ОСОБА_8 про відчуження спірного майна, а також про те, що позивач в той час (день) з інших загальнодоступних джерел інформації довідалася чи могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, як це передбачено частиною першою статті 261 ЦК України»,

«…позивач ОСОБА_5 не зобов`язана відслідковувати дії відповідача з метою встановлення факту порушення її прав, як співвласника спільної сумісної власності подружжя, а відповідач ОСОБА_8 , згідно вимог частини третьої статті 368 ЦК України та частини третьої статті 65 СК України, зобов`язаний дотримуватись цих вимог щодо отримання її письмової згоди на відчуження вказаного майна.»

У постанові КЦС ВС від 24.10.2022 року у справі № 727/2419/20 сформульована наступна позиція , що «Водночас початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми права початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 715/1402/19 (провадження № 61-11830св20)).

Щодо доводів заяви адвоката Іванчика Р.Б. про те, що ОСОБА_5 продав спірну квартиру після спливу трьох років після розірвання шлюбу суд керується позицією Верховного Суду, висловленою у постанові КЦС ВС від 04.08.2021 у справі № 310/6618/17, у якій, зокрема, міститься наступний правовий висновок: « Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Установивши, що про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався в 2017 році, коли звернувся до нотаріуса з метою продажу належної йому нерухомості, суди зробили правильний висновок про те, що позовна давність не пропущена.»

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна давність для звернення ОСОБА_4 до суду з даним позовом не пропущена, відповідач не довів перед судом, що позивачці до 2019 року було відомо про порушення її прав співвласника майна , про укладення ОСОБА_5 договору купівлі-продажу від 26.09.2013 або що вона могла дізнатись про цей правочин раніше.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Судом встановлено, що при зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у розмірі 1536,80 грн.

Для представництва своїх інтересів у суді ОСОБА_4 06.07.2022 уклала з Адвокатським бюро «Валентини Журавель» Договір про надання правової допомоги № 01/22, відповідно до умов якого бюро зобов`язалось надати правничу допомогу Клієнту у даній справі.

На виконання умов договору згідно актів наданих послуг та платіжних доручень ОСОБА_4 оплатила надану їй правничу допомогу шляхом безготівкового перерахування коштів на банківський рахунок АБ «Валентини Журавель» у розмірі 13275, 00 грн.

Детальний опис виконаних адвокатом робіт наведений в додатку до заяви про відшкодування судових витрат.

Проаналізувавши зазначені докази, суд визнає доведеним понесення позивачем витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню відповідачами на користь позивача у порядку розподілу судових витрат та відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

Керуючись ст.ст. 15,16, 203, 215, 355, 369 ЦК України, ст.ст.3,60,65,74 СК України, ст.ст. 10,13,76-82,133, 141,223,258,259,263-265,268,272 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 - задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в період з 26.12.2005 по 28.05.2010.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26.09.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований у реєстрі за № 9026.

Скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 6256046 від 26.09.2013, яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8 .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 4937 гривень 27 копійок.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 4937 гривень 27 копійок.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 4937 гривень 27 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , рнокпп: НОМЕР_2 .

Відповідач 1: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , рнокпп: НОМЕР_3 .

Відповідач 2: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , рнокпп: НОМЕР_4 .

Відповідач 3: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , рнокпп: НОМЕР_5 .

Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, м. Київ, вул. В.Житомирська, 6/11, оф. № 22.

Повний текст рішення виготовлено 29.12.2022.

Суддя: Ю.С. Мицик