Дата документу 04.08.2022
Справа № 334/8852/21
Провадження № 2/334/1007/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

04 серпня 2022 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., за участю секретаря Кузьменко К.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у листопаді 2021 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності на підставі договору дарування. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачі були зареєстровані у будинку колишнім власником, але з часу набуття позивачем права власності на будинок, тобто з 26.10.2018, по теперішній час у будинку вони не проживають.

Відповідачі не належать до членів сім`ї нового власника будинку, не проживають у ньому, не сплачують комунальні послуги, чим перешкоджають позивачеві отримати житлову субсидію, та в цілому порушують його право користування власністю.

Добровільно з реєстраційного обліку відповідачі не знімаються, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

В судове засідання позивач не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі в судовому засіданні, наполягає на задоволенні позову, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідачі відзиву на позовну заяву не надали, в судове засідання не з`явилися повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому ЦПК України порядку.

У зв`язку з цим на підставі ч.3 ст. 223, ч.1 ст. 280 ЦПК України справу розглянуто у відсутності сторін, на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 26.10.2018 приватним нотаріусом Корицьким Є.Д., реєстраційний номер 1164, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно копії домової книги для прописки громадян, проживаючих у будинку АДРЕСА_1 , довідки Департаменту реєстраційних послуг від 31.05.2022 №01-17/02/787, за адресою АДРЕСА_1 станом на 26.10.2018 і на теперішній час зареєстровані позивач ОСОБА_1 , а також відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Відповідно до Акту про фактичне не проживання від 01.11.2021, комісія квартального комітету №71 підтвердила, що за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не проживають з 26.10.2018.

Таким чином, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були зареєстровані за вказаною адресою попереднім власником житла.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Такий правовий висновок зроблений в постанові ВС КЦС від 09.12.2020 року справа № 209/2642/18.

В постанові від 25 липня 2018 року справа № 638/13030/13-ц, Верховним судом зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло, таким чином внаслідок припинення права власності на житлове приміщення, особа та члени її сім`ї втрачає і право користування цим приміщенням.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право членів сім`ї власника будинку та інших осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Судом встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, в спірному будинку не мешкають, право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, припинилось після відчуження попереднім власником майна на користь іншого власника.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідачі не є членами сім`ї позивача, спільним побутом із позивачем не пов`язані, їх право користування спірним житлом пов`язане з правом власності на це житло попереднього власника, фактично у спірному будинку не проживають з часу набуття позивачем права власності на цей будинок, тобто з 26.10.2018, а тому вони втратили право користування даним житлом після його відчуження, однак добровільно з реєстраційного обліку не знялися та залишаються зареєстрованими в спірному будинку, що чинить перешкоди у здійсненні права власності новому власнику.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку наданим у справі доказам, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись 3, 4, 11-13, 19, 259, 263, 265, 280 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП невідомий, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя: Турбіна Т. Ф.