Постанова

Іменем України

21 липня 2022 року

м. Київ

справа № 756/6179/14-ц

провадження № 61-4623св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф., Музичко С. Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору.

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») про визнання недійсним кредитного договору.

Позов обґрунтований тим, що 27 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») укладено кредитний договір № 066-2008-2228. У додатку № 2 «Графік платежів» до вказаного кредитного договору встановлено умови кредитування та строки сплати.

10 червня 2011 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду б/н до кредитного договору, за якою змінено розмір процентної ставки з визначенням строку її дії.

16 червня 2011 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено наступну додаткову угоду б/н до кредитного договору, за якою встановлені нові умови порядку зміни процентної ставки.

Позивач зазначає, що кредитний договір і додаткові угоди до нього вчинені під впливом обману з використанням нечесної підприємницької практики, що відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання їх недійсними.

Тому, позивач просив суд:

- визнати недійсним кредитний договір від 27 червня 2008 року № 066-2008-2228;

- визнати недійсними додаткову угоду б/н від 10 червня 2011 року до кредитного договору від 27 червня 2008 року № 066-2008-2228 та додаткову угоду б/н від 16 червня 2011 року до кредитного договору від 27 червня 2008 року № 066-2008-2228.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року у складі судді Шевчука А. В. позов задоволено.

Визнано кредитний договір (на придбання майна) від 27 червня 2008 року № 066-2008-2228, який укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Універсал Банк», додаткову угоду б/н від 10 червня 2011 року до кредитного договору від 27 червня 2008 року № 066-2008-2228 та додаткову угоду б/н від 16 червня 2011 року до кредитного договору від 27 червня 2008 року № 066-2008-2228 недійсними.

Проведено розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що висновком експертного економічного дослідження від 07 квітня 2017 року № 19 встановлено факт недотримання банком в кредитному договорі вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 рокуапеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» задоволено.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року скасовано. Ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження введення його в оману щодо обставин, які впливали на вчинення ним оспорюваного правочину та не надано доказів на підтвердження нечесної підприємницької практики. Посилання суду першої інстанції на висновок експертного економічного дослідження від 07 квітня 2017 року № 19, як на підставу для визнання договору недійсним, є необґрунтованим, оскільки вказаний висновок експертизи свідчить лише про можливі розбіжності щодо розміру кредитної заборгованості позичальника і не може бути в силу вимог закону правовою підставою для визнання недійсним кредитного договору та додаткових угод.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Оболонського районного суду м. Києваі.

30 червня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі заявник посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що системність порушень в істотних умовах кредитного договору та його складових додаткових угодах є свідченням його недійсності, недобросовісності сторони банку, яка визначає умови за договором, і не може виконання таких умов вважатися законним. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач вважає, що існує необхідність у відступленні від висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 509/5303/15-ц.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2021 року АТ «Універсал Банк» надіслало відзив на касаційну скаргу у якому зазначає, що касаційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 27 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 066-2008-2228 (т. 1 а. с. 14-19).

Сума кредиту - 111 060,00 швейцарських франків, що еквівалентно 523 445,33 грн за курсом НБУ на день укладення договору. Проценти за користування кредитом - 10,95 % річних. Строк кредитування по 10 червня 2038 року. Цільове призначення - придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1.1 договору сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно умов цього договору.

Згідно положень пункту 8.5 договору, уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у кредитора, а саме: 1) найменування та місцезнаходження кредитора - юридичної особи та його структурного підрозділу; 2) умови кредитування (зокрема, щодо можливої суми кредиту; строку, на який кредит може бути одержаний; мети, для якої кредит може бути використаний; форми та видів його забезпечення; необхідності здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями позичальника; типу процентної ставки (фіксованої, плаваючої, тощо); переваг та недоліків пропонованих схем кредитування); 3) орієнтовну сукупну вартість кредиту (з урахуванням: (а) процентної ставки за кредитом, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів, тощо); (б) варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; (в) можливості та умови дострокового повернення кредиту) тощо.

Договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором (пункт 9.1 договору).

Договір може бути змінений або доповнений за взаємною згодою сторін (пункт 9.2 договору).

Додаткові угоди до цього договору, які можуть бути укладені в майбутньому, є його невід`ємною частиною (пункт 9.4 договору).

Сторони підписали додаток № 1 до кредитного договору «Перелік та вартість супутніх послуг, що надаються кредитором та третім особам і пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту» (т. 1 а. с. 20, 21).

Сторонами погоджено та підписано Графік платежів, який є додатком № 2 до кредитного договору (т. 1 а. с. 22-25).

10 червня 2011 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду б/н до кредитного договору від 27 червня 2008 року № 066-2008-2228, згідно якої сторони внесли зміни до договору, виклавши пункти 1.1, 1.1.1, 1.1.2 договору у новій редакції та доповнили пунктом 1.1.3 (т. 1 а. с. 26, 27).

16 червня 2011 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду б/н до кредитного договору від 27 червня 2008 року № 066-2008-2228, згідно якої сторони домовилися внести зміни до договору, виклавши текст договору у новій редакції (т. 1 а. с. 28-42).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтями 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Інформація, яка надається кредитодавцем позичальнику перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, визначена статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного кредитного договору.

Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що недійсними є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно із частиною першою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Зі змісту статті 652 ЦК України випливає, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей, однак в ході виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.

При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте лише істотна зміна обставин визнається підставою для пред`явлення вимоги про розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною тільки тоді, коли вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не укладали би договору або уклали його на інших умовах.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2022 року у справі № 523/10919/18(провадження № 61-17665св21).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Встановлено, що у висновку експертного економічного дослідження від 07 квітня 2017 року № 19 зокрема встановлено: розбіжності реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту і не визначено цифрами вартість усіх супутніх послуг, що показує меншу вартість кредиту.

Інші висновки дослідження стосуються питань отримання грошових коштів на виконання умов кредитного договору, факту видачі грошових коштів, обґрунтованість розрахунків заборгованості тощо.

Враховуючи вказане, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що висновки експертного економічного дослідження не свідчать про недійсність кредитного договору, оскільки питання, які ставились експерту та відповіді останнього, мали б правове значення, якщо б предметом спору в даній справі було стягнення заборгованості за кредитним договором.

Проте, позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним кредитного договору (який, на його думку, був укладений внаслідок введення його в оману).

З матеріалів справи вбачається, що позивач крім експертного дослідження інших належних доказів на підтвердження своїх вимог не надав.

Також, встановлено, що сторони підписали додаток № 1 до кредитного договору, яким визначено вартість та перелік супутніх послуг, що надаються кредитором та третіми особами і пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту.

Сторони узгодили графік платежів (додаток № 2 до договору), вказавши, що дані, наведені в колонках 7.1, 7.2, 7.3, є орієнтовними, оскільки залежать від цінової політики третіх осіб, з якими банк співпрацює.

Отже, з вказаного вбачається, що оспорюваний кредитний договір та додаткові угоди підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, сторони на момент укладення цього договору не заявляли додаткових вимог щодо його умов та у подальшому виконували умови договору.

Посилання скаржника про те, що з висновку експертного економічного дослідження від 07 квітня 2017 року № 19 вбачається, що оспорювані договори є недійсними, колегія суддів відхиляє, оскільки вказане експертне дослідження свідчить лише про можливі розбіжності щодо розміру кредитної заборгованості позичальника і не виступає правовою підставою для визнання недійсним кредитного договору та додаткових угод.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження введення його в оману щодо обставин, які впливали на вчинення ним оспорюваного правочину та не надав доказів на підтвердження ведення відповідачем нечесної підприємницької практики.

Схожі правові висновки зазначені у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 509/5303/15-ц та від 13 січня 2021 року у справі № 309/677/15-ц.

Підстав для порушення питання про відступ від висновків, викладених у вказаних постановах, колегія суддів не вбачає, оскільки заявник не навів обставин щодо неефективності, неясності, неузгодженості, необґрунтованості, незбалансованості чи помилковості тлумачення Верховним Судом норм права або зміну соціального контексту, через яку тлумачення застаріло внаслідок розвитку суспільних відносин у цій сфері.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров