Справа № 545/2777/20
Провадження № 2/545/59/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2022 р.

Полтавський районний суд Полтавської області у складі :

головуючого судді - Путрі О.Г.,

при секретарі Дорошенко Д.М.,

за участю представника відповідача- ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання об`єкта ( квартири ) набутого у шлюбі особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ :

До Полтавського районного суду Полтавської області з позовом звернувся ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , КП « Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району Полтавської області » про визнання об`єкта ( квартири ) набутого у шлюбі особистою приватною власністю.

В обґрунтування позову зазначив, що з 08.02.2014 року перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі.

За час перебування у шлюбі , за рахунок коштів, які є його особистою приватною власністю, а саме після продажу спадкового майна, здачі його в оренду та взятих ним у борг, відповідач в лютому 2017 року без його згоди та у його відсутність уклала договір № МП/Прсп8-8 купівлі продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , та на виконання договору сплатила ТОВ « Будівельна компанія « Комбінат виробничих підприємств » 216150 грн.

В подальшому відповідач зареєструвала право власності на дану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на своє ім`я.

Оскільки спірна квартира хоч і набута сторонами в період шлюбу, проте придбана виключно за особисті кошти позивача, прохав, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати за ним право власності на спірну квартиру та скасувати право власності на цю квартиру за відповідачем, яке зареєстровано КП « Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району Полтавської області » від 04.10.2017 року.

Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області від 20.11.2020 року відкрито првадження по справі, призначено підготовче судове засідання.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому вона проти його задоволення заперечувала.Вказала, що квартира набута ними у шлюбі являється спільним майном подружжя, придбана ними за спільні кошти, факт протиправного заволодіння нею особистими грошовими коштами позивача є недоведеним. Одночасно прохала застосувати строки позовної давності, оскільки позивачем пропущено строки звернення до суду із даною позовною заявою.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 01.02.2021 року підготовче засідання по справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 21.02.2022 року прийнято відмову від позову позивача в частині пред`явлення позовних вимог до КП « БТІ та містобудування Полтавського району » про скасування права власності , яке зареєстроване за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та області, провадження по справі в цій частині закрито.

В судовому засіданні 14.06.2021 року позивач позовні вимоги підтримав, пославшись на підстави та обставини, викладені в позові. В наступні судові засідання позивач не з`являвся, його інтереси в суді представляв адвокат Івко С.О.

Представник відповідача адвокат Дяченко М.В. проти задоволення позову заперечувала, пославшись на підстави та обставини , викладені в запереченнях проти позову.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши докази, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що сторони по справі з 08.02.2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та який розірвано рішенням Драбинівського районного суду Черкаської області від 23.11.2020 року ( а.с. 39,40,188-190 ).

Під час перебування сторін в шлюбі 02.02.2017 року між ПрАТ « Комбінат виробничих підприємств » та відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір № МП/Прсп8-8 купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 . Ціна договору становила 216590 грн. ( 42-43 ).

Згідно акту приймання передачі від 26.08.2017 року , ТОВ « Будівельна компанія « Комбінат виробничих підприємств » передало ОСОБА_3 вищевказану квартиру ( а.с. 44 ).

29.09.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено запис № 22650220 про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру ( а.с. 106 ).

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що позивач у грудні 2016 року брав у борг грошові кошти в розмірі п`яти тисяч доларів на купівлю автомобіля.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що надавав позивачеві у 2015 році кошти на придбання квартири, проте матеріали цивільної справи такої розписки не містять. Крім того, у січні 2017 року надавав позивачеві в борг сто тисяч гривен на купівлю автомобіля.

Свідок ОСОБА_7 , яка є хрещеною матір`ю позивача, пояснила, що сторони за спільні кошти придбали в 2017 році квартиру, в якій разом зробили ремон та проживали. У кінці 2016 року на придбання квартири вона давала їм в борг 4,5 тисячі доларів, пізніше борг повернула відповідач. Про обставини купівлі квартири позивач був обізнаний та особисто їй повідомлів, що бажає , щоб право власності на квартиру було оформлене на дружину, проте сторони завжди вважали, що придбана квартира являється сумісною власністю подружжя.

Свідок ОСОБА_8 рієлтор з нерухомості, повідомила що сторони восени 2020 року звернулися до неї по питанню продажу спірної квартири, яка була виставлена на продаж у 2020, 2021 роках, але через відмову позивача, квартиру було знято з продажу. При зверненні до неї повідомили, що квартира є спільною сумісною власністю, придбана під час проживання у шлюбі за спільні кошти. Продають квартиру через розлучення та бажають поділити кошти за її продаж.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ( ч. 1 ст. 61 ЦК України ).

Тлумачення ст. 61 ЦК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту ), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325 цс 18.

Отже, на майно набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, таінших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( частина перша та друга ст. 77 ЦПК України ).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному , об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем не доведений факт , що на час купівлі-продажу майнових прав на квартиру вартістю 216590 грн. у нього були наявні особисті грошові кошти в зазначеному розмірі та той факт, що без його згоди та відома відповідач використала належні йому особисті грощові кошти на придбання квартири .

Таким чином, позивачем ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами позивача факт придбання спірної квартири за особисті кошти та не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, що відповідно до вищевказаних положень закону є саме його процесуальним обов`язком, як того із подружжя, який її спростовує.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

При вирішенні питання про відшкодування відповідачеві понесених витрат на правову допомогу суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.141ч.2 п.2 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи , у разі відмови в задоволення позову покладаються на позивача.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Тому суд, враховуючи обґрунтованість розміру понесених витрат, а також критерій розумності їх розміру, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, її складність , обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, приходить до висновку, що витрати відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн. підлягають задоволенню.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, заходи забезпечення позову підлягають скасуванню, згідно вимог ч. 9 ст. 158 ЦПК України .

Керуючись ст. ст. 12,13,77-81, 137,158,263-265 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання об`єкта ( квартири ) набутого у шлюбі особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 6000 ( шість тисяч) гривен.

Арешт, накладений постановою Полтавського апеляційного суду від 25.11.2020 року, на квартиру АДРЕСА_1 зняти після набрання законної сили рішенням суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи :

Позивач : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , адреса проживання : АДРЕСА_2 .

Відповідач : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , адреса реєстрації : АДРЕСА_1 .

Суддя: О. Г. Путря