Номер провадження: 22-ц/813/4750/22
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю, -

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

25.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України, в якій просить суд стягнути з держави Україна з коштів державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України, що здійснює обслуговування і безспірне списання коштів виділених за бюджетною програмою на відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що заочним рішенням Київського райсуду м. Одеси від 09.01.2019 р. на його користь стягнуто з ОСОБА_2 на відшкодування майнової шкоди 42 410,14 грн., моральної шкоди 2 000,00 грн., завданих залиттям квартири та судові витрати - 8112,34 грн., з видачею виконавчих листів на примусове виконання.

Позивач вказує, що з винесенням постанов про відкриття виконавчого провадження від 22.03.2019 р. та 24.03.2019 р., незважаючи на накладені арешти на майно боржника, упродовж надмірно тривалого часу рішення суду залишалося невиконаним на шкоду його законним інтересам.

Позивач зазначає, що 13.05.2020 року постановою Одеського апеляційного суду заочне рішення суду від 09.01.2019 р. було скасовано та ухвалене нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на його користь на відшкодування майнової шкоди - 30753, 58 грн., моральної шкоди - 2000 грн. і судові витрати - 1414,80 грн.

У подальшому, як стверджує позивач, у зв`язку з порушенням права державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження з виконання судового рішення, він звернувся зі скаргою до суду про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання усунути допущені порушення шляхом вчинення виконавчих дій у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач вказує, що ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 16.10.2020 р. у задоволенні його скарги відмовлено, однак, постановою Одеського апеляційного суду від 15.04.2020 р. ухвалу Київського райсуду м. Одеси від 16.10.2020 р. було скасовано, та ухвалено нове рішення про визнання бездіяльності неправомірною і зобов`язання усунути допущені порушення шляхом здійснення певних виконавчих дій.

Проте, як стверджує позивач, надані 13.05.2020 року виконавчі листи за постановою Одеського апеляційного суду, на теперішній час невиконані, у порушення цивільного права, передбаченого Конституцією України, Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», норм міжнародного договору, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

На думку позивача, внаслідок недотримання Першим Київським відділом ДВС у м. Одесі принципів діяльності, визначених ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення примусового виконання рішення суду, його законним інтересам щодо стягнення коштів з боржника чинилися перешкоди у порушення ч.2 ст. З, ч.2 ст. 21 Конституції України, а також п.1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Протоколу першого до Конвенції.

Позивач зазначає, що внаслідок порушення чинного законодавства і неправомірної бездіяльності державного виконавця він зазнав моральних і фізичних страждань, як ліквідатор Чорнобильської катастрофи і інвалід 2 групи потребує оздоровлення і лікування, однак, упродовж тривалого часу, вимушений був витрачати час і прикладати зусилля у пошуках захисту порушеного права, що негативно позначалася на здоров`ї, перевтома, підвищення артеріального тиску від нервового перенапруження, втрата здорового сну погіршували стан здоров`я.

Також позивач вказує, що протиправна поведінка державного виконавця на звернення щодо повідомлення про причини та підстави тривалого виконання виконавчих документів і залишення його без розгляду та надання відповіді, додатково пригнічувало душевний стан і спокій, викликало обурення і гнів, що призводило до депресії і погіршенні самопочуття. Необ`єктивне і несправедливе ставлення до його законних інтересів у виконавчому провадженні завдали глибинних душевних страждань, які потребують відновлення.

Наведене, на думку позивача, є моральною шкодою, розмір якої позивач оцінює грошовим виразом 5000,00 грн., та вважає його співмірним завданим фізичним і моральним стражданням, а також таким, що відповідає межам розумності.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2021 року позов ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю залишено без задоволення.

Рішення суду обґрунтовано тим, що що позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому шкоди діями відповідача - Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду 07.10.2021 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, відповідно до вимог якої апелянт просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт не погоджується в повній мірі з висновками суду першої інстанції та вважає, що рішення суду не відповідає Конституції України, та суперечить відповідно ст.ст. 3, 21, 56, 64 Конституції України, які є нормами прямої дії.

Також, позивач зазначає, що рішення суду не відповідає також положенням Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а також нормам ЦК України.

Апелянт вважає, що спосіб захисту цивільного права з ухвалення рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2021 року виявився неефективним з обмеженням права, визначеного п. 2 ч. 2 статті 23 ЦК України та ст. 64 Конституції України.

ОСОБА_1 вказує, що судом першої інстанції було порушено ч. 3 мт. 89 ЦПК України, оскільки позовна вимога ґрунтувалась на протиправній бездіяльності державного виконавця, пов`язаній з виконанням судового рішення, яка визнана постановою Одеського апеляційного суду від 15.04.2021 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.10.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністюбуло відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.10.2021 року справу було призначено до розгляду на 21.04.2022 року на 11:15 год.

21.04.2022 року ОСОБА_1 було подано заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату, оскільки апелянт зазначив, що бажає приймати участь у розгляді справи особисто.

21 квітня 2022 року розгляд справи було відкладено на 15.12.2022 року о 09:45 год.

15.12.2022 року ОСОБА_1 було повторно подано заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату, оскільки апелянт зазначив, що бажає приймати участь у розгляді справи особисто.

Колегія суддів відхиляє подане клопотання апелянта з огляду на те, що Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень статті 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості.

ОСОБА_1 вказаним правом не скористався, причини неможливості приймати участь в режимі відеоконферензв`язку в поданій заяві про відкладення не зназначив.

Розгляд справи Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення учасниками справи своєї правової позиції щодо судових витрат, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що постановою Одеського апеляційного суду від 15.04.2021 року було скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року в частині відмови у задоволенні скарги щодо не проведення державним виконавцем опису квартири та земельної ділянки. Ухвалено нове судове рішення. Визнано бездіяльність щодо не проведення опису квартири та земельної ділянки неправомірною. Зобов`язано усунути допущені порушення шляхом здійснення певних виконавчих дій.

При цьому, Одеським апеляційним судом було встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.01.2019 року, ухваленим по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-я особа - КП ЖКС «Вузівський», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної залиттям квартири, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди 42 410 гривень, на відшкодування моральної шкоди 2 000 гривень, та судові витрати у розмірі 8 112,34 гривень.

26.02.2019 року Київський районний суд м. Одеси видав виконавчі листи №520/661/18 щодо примусового виконання рішення суду.

22 березня 2019 року державний виконавець Першого Київського ВДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Капелюха Т.Г. винесла постанови про відкриття виконавчих проваджень №58694092, №58694250, №5850953.

22.03.2019 року постановою державного виконавця в межах виконавчого провадження №58505953 було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 .

02.04.2019 року державний виконавець Капелюха Т.Г. винесла постанову про об`єднання виконавчих проваджень №58694092, №58694250, №5850953 у зведене виконавче провадження №58776327.

02.04.2019 року постановою державного виконавця в межах зведеного виконавчого провадження накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 .

10.04.2019 боржник ОСОБА_2 на особистому прийомі повідомила державного виконавця, що з 2016 року у квартирі, яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 , не мешкає. Постанови про відкриття виконавчих проваджень не отримувала. Про рішення Київського районного суду по справі № 520/661/18 їй нічого не відомо, і вона має намір оскаржити це рішення. ОСОБА_2 10.04.2019 року отримала постанови про відкриття виконавчих проваджень і була ознайомлена з матеріалами виконавчого провадження.

15.05.2019 року постановою державного виконавця накладено арешт на квартиру за адресою - АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 .

10.06.2019 року державним виконавцем на підставі довідки з КП «БТІ» ОМР від 12.12.2018 року, яку було надано 10.06.2019 року ОСОБА_1 , винесено постанову про арешт майна боржника - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

12.06.2019 року постановою державного виконавця Капелюхою Т.Г. накладено арешт на земельну ділянку за адресою - АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_2 на праві власності.

У травні місця 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Капелюхи Т.Г. і зобов`язання вчинити певні дії щодо примусового виконання виконавчих листів №520/661/18.

Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 15.11.2019 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвала райсуду постановою Одеського апеляційного суду від 21.05.2020 року залишена без змін.

У серпні 2019 року зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів №520/661/18 розпорядженням керівника Першого Київського ВДВС передано державному виконавцю Михайловському С.О.

03.09.2019 року державний виконавець Михайловський С.О. в межах виконавчого провадження №58505953 виніс постанову про розшук майна боржника, а саме - автомобіля марки «NASSAN», д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 на праві власності.

05.09.2019 року державний виконавець виніс постанову про арешт коштів боржника.

16.09.2019 року представник боржника ОСОБА_2 надав заяву про зупинення виконавчого провадження до розгляду Одеським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.01.2019 року. Ухвала про відкриття апеляційного провадження винесена Одеським апеляційним судом 19.11.2019 року, копія ухвали надана державному виконавцю 21.11.2019 року і 22.11 2019 року державний виконавець Михайловський С.О. виніс постанову про зупинення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів №520/661/18 до розгляду апеляційної скарги боржника.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13.05.2020 року рішення Київського райсуду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди скасоване і ухвалене нове рішення.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21.05.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2019 року залишено без змін.

01.09.2020 року державний виконавець відновив вчинення дій за виконавчим провадженням з примусового виконання виконавчих листів №520/661/18 і в той же день виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

Зі змісту вищезазначеної постанови Одеського апеляційного суду від 15.04.2021 року також вбачається, що колегія суддів прийшла до висновку, що державним виконавцем за час знаходження на виконанні виконавчих листів не були виконані вимоги ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» щодо опису арештованого майна боржника.

Враховуючи, що виконавче провадження закінчено відповідно до постанови від 01.09.2020 року, виявлені апеляційним судом порушення з боку державного виконавця повинні бути усунені в установленому Законом порядку, тільки у випадку відновлення виконавчого провадження, але без порушення законних прав стягувача у даному виконавчому провадженні, тобто одні процесуальні порушення при здійсненні примусового виконання рішення суду не повинні тягнути за собою інші, ще більш значні за наслідками порушення щодо права особи на мирне володіння своїм майном (Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на час пред`явлення позову) позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на час пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Верховний Суд виходить з того, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, частини другої статті 87 Закону «Про виконавче провадження», а також статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судового рішення, а тому він має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом встановлено, що постановою Одеського апеляційного суду від 15.04.2021 року було скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року в частині відмови у задоволенні скарги щодо не проведення державним виконавцем опису квартири та земельної ділянки. Ухвалено нове судове рішення. Визнано бездіяльність щодо не проведення опису квартири та земельної ділянки неправомірною. Зобов`язано усунути допущені порушення шляхом здійснення певних виконавчих дій.

При цьому, Одеським апеляційним судом було встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.01.2019 року, ухваленим по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-я особа - КП ЖКС «Вузівський», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної залиттям квартири, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди 42 410 гривень, на відшкодування моральної шкоди 2 000 гривень, та судові витрати у розмірі 8 112,34 гривень.

26.02.2019 року Київський районний суд м. Одеси видав виконавчі листи №520/661/18 щодо примусового виконання рішення суду.

22 березня 2019 року державний виконавець Першого Київського ВДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Капелюха Т.Г. винесла постанови про відкриття виконавчих проваджень №58694092, №58694250, №5850953.

22.03.2019 року постановою державного виконавця в межах виконавчого провадження №58505953 було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 .

02.04.2019 року державний виконавець Капелюха Т.Г. винесла постанову про об`єднання виконавчих проваджень №58694092, №58694250, №5850953 у зведене виконавче провадження №58776327.

02.04.2019 року постановою державного виконавця в межах зведеного виконавчого провадження накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 .

10.04.2019 боржник ОСОБА_2 на особистому прийомі повідомила державного виконавця, що з 2016 року у квартирі, яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 , не мешкає. Постанови про відкриття виконавчих проваджень не отримувала. Про рішення Київського районного суду по справі № 520/661/18 їй нічого не відомо, і вона має намір оскаржити це рішення. ОСОБА_2 10.04.2019 року отримала постанови про відкриття виконавчих проваджень і була ознайомлена з матеріалами виконавчого провадження.

15.05.2019 року постановою державного виконавця накладено арешт на квартиру за адресою - АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 .

10.06.2019 року державним виконавцем на підставі довідки з КП «БТІ» ОМР від 12.12.2018 року, яку було надано 10.06.2019 року ОСОБА_1 , винесено постанову про арешт майна боржника - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

12.06.2019 року постановою державного виконавця Капелюхою Т.Г. накладено арешт на земельну ділянку за адресою - АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_2 на праві власності.

У травні місця 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Капелюхи Т.Г. і зобов`язання вчинити певні дії щодо примусового виконання виконавчих листів №520/661/18.

Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 15.11.2019 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвала райсуду постановою Одеського апеляційного суду від 21.05.2020 року залишена без змін.

У серпні 2019 року зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів №520/661/18 розпорядженням керівника Першого Київського ВДВС передано державному виконавцю Михайловському С.О.

03.09.2019 року державний виконавець Михайловський С.О. в межах виконавчого провадження №58505953 виніс постанову про розшук майна боржника, а саме - автомобіля марки «NASSAN», д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 на праві власності.

05.09.2019 року державний виконавець виніс постанову про арешт коштів боржника.

16.09.2019 року представник боржника ОСОБА_2 надав заяву про зупинення виконавчого провадження до розгляду Одеським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.01.2019 року. Ухвала про відкриття апеляційного провадження винесена Одеським апеляційним судом 19.11.2019 року, копія ухвали надана державному виконавцю 21.11.2019 року і 22.11 2019 року державний виконавець Михайловський С.О. виніс постанову про зупинення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів №520/661/18 до розгляду апеляційної скарги боржника.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13.05.2020 року рішення Київського райсуду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди скасоване і ухвалене нове рішення.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21.05.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2019 року залишено без змін.

01.09.2020 року державний виконавець відновив вчинення дій за виконавчим провадженням з примусового виконання виконавчих листів №520/661/18 і в той же день виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

Зі змісту вищезазначеної постанови Одеського апеляційного суду від 15.04.2021 року також вбачається, що колегія суддів прийшла до висновку, що державним виконавцем за час знаходження на виконанні виконавчих листів не були виконані вимоги ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» щодо опису арештованого майна боржника.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в частині належного та ефективного виконання судового рішення.

Ураховуючи викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Оскільки судовими рішеннями встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судових рішень про стягнення коштів, тому апеляційний суд дійшов висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

Ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 внаслідок неналежного примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошових коштів в розмірі 30 753,58 грн та з урахуванням вимог розумності і справедливості колегія суддів вважає, що на користь позивача із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5 000 грн.

Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеними вище судовими рішеннями про визнання бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби порушене право позивача фактично було відновлено. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Покладаючи відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди на державу, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі.

За змістом положень ст.2, ст.167, ст.170 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у даній справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі 910/23967/16 вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів (постанова Верховного Суду від 10 листопада 2021 року по справі №346/5428/17).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа Серявін та інші проти України № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті спору.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2021 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19.12.2022 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

С.О. Погорєлова