Номер провадження: 22-ц/813/3537/22
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

13 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просив: - визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отриману ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 62 458 доларів США та перераховану за період з березня 2015 року по липень 2015 року на особовий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в банку ВС VICTORIABANK S.A., м. Кишинів, Молдова;

- поділити майно подружжя, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини вказаних грошових коштів в розмірі 31 229 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 15 лютого 2012 року по 14 березня 2017 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу розглядались спори щодо поділу майна, однак не було вирішено питання щодо поділу спільного сумісного майна у вигляді грошових коштів в сумі 62 458,45 доларів США, що були перераховані за час шлюбу в період перебування позивача в рейсах на особовий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в банку BC VICTORIABANK S.A., м. Кишинів, Молдова.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2021 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення вимог матеріального та процесуального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Позивачу ОСОБА_1 судова повістка про виклик до суду була направлена на його електронну адресу, яка вказана в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_1 , як ініціатор перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язаний цікавитись відомим йому провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.

Про розгляд справи також неодноразово належним чином та завчасно сповіщалась, за відомою суду адресою місця проживання відповідач ОСОБА_2 , однак поштова кореспонденція разом з судовою повісткою про виклик до суду повернулась до суду із відміткою «адресат відмовився».

Згідно із ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Таким чином, оскільки судову повістку про виклик до суду було надіслано ОСОБА_1 на вказану ним електронну адресу, а відповідач ОСОБА_2 відмовилась від отримання поштової кореспонденції суду, тому направлені судові повістки вважаються доставленими, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважаються такими, що своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі про дату судового засідання повідомленні належним чином та завчасно, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, клопотань про відкладенні розгляду справи чи про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надходило.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи, за наявними в матеріалах справи доказами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами Сімейного кодексу (далі СК) України.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15 лютого 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 березня 2017 року (справа №520/13/16) було розірвано. Рішення набрало законної сили 14.03.2017 року (а.с. 7).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2017 року (справа №520/16062/15) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 однією сім`єю та ведення спільного господарства у період з 30.03.2011 року по день реєстрації шлюбу 15.02.2012 року. Визнано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , та автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Також вказаним рішенням суду за кожним з подружжя визнано по 1/2 частині вищезазначеного майна (а.с. 8-11).

Постановою апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2018 року та додатковою постановою апеляційного суду Одеської області від 30 липня 2018 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2017 року в частині визнання за ОСОБА_2 приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 скасовано. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 відмовлено (а.с. 12-17).

Заочним рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 28 травня 2019 року (справа №520/4802/18) позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 по поділ спільного майна подружжя задоволені. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отриману ОСОБА_1 заробітну плату за період з 09.04.2012 року по 31.12.2015 року в розмірі 118 706,19 доларів США та отриману ОСОБА_2 суму заробітної плати за період з лютого 2012 року по 31.10.2015 року в розмірі 763 496,46 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину зазначених грошових коштів, що складає 59 338,50 доларів США. Заочне рішення набрало законної сили 15.07.2019 (а.с. 18-20).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 липня 2019 року (справа №520/1612/19) позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення половини вартості автомобіля задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину вартості автомобіля «TOYOTA RAV4», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , в розмірі 270 580 грн (а.с. 48-49).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив суд поділити спільне сумісне майна сторін у вигляді грошових коштів в сумі 62 458,45 доларів США, що перераховувались позивачем в період з березня 2015 року по липень 2015 року на особовий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в банку BC VICTORIABANK S.A., м. Кишинів, Молдова. ОСОБА_1 зазначив, що вказані грошові кошти є його заробітною платою, та під час численних судових проваджень не було поділені між сторонами.

Згідно відомостей наданих банком BC VICTORIABANK S.A., м. Кишинів, Молдова вбачається, що відкритий на ім`я ОСОБА_2 банківський рахунок використовувався з 24.04.2015 року по 05.09.2015 року. Обіг грошових коштів 57 396,24 доларів США, остаточний баланс 0,08 доларів США. З отриманих документів вбачається, що на рахунок надходили платежі у вигляді надбавки до заробітної плати та додаткової винагороди ОСОБА_1 , в подальшому грошові кошти знімались з рахунку шляхом емісії готівки та видачі з поточних рахунків та депозитних рахунків (а.с. 75-77).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що в період перебування у шлюбі ОСОБА_1 на банківський рахунок ОСОБА_2 перераховувалися грошові кошти, які в подальшому з вказаного рахунку були зняті та з 05.09.2015 року на рахунку грошових коштів немає. При цьому, надходження грошових коштів, і їх зняття з рахунку відбувалися під час перебування сторін в шлюбі, тобто мало місце розпорядження спільним сумісним майном подружжя. З наданих стороною позивача відомостей та витребуваних судом доказів не можна дійти висновку про те, що наявні в період з 24.04.2015 по 05.09.2015 на рахунку ОСОБА_2 кошти витрачалися сторонами не на потреби сім`ї, оскільки на теперішній час зазначених позивачем грошових коштів на банківському рахунку немає, гроші були зняті з рахунку 05.09.2015, шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 01.11.2017, що набрало чинності 14.03.2017.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновком суду першої інстанції, оскільки суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 7678, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2021 року відповідає.

Апеляційний суд визнає не обґрунтованими та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти в розмірі 62 458,45 доларів США були зняті відповідачем ОСОБА_2 без відома позивача та були витрачені відповідачкою не в інтересах сім`ї, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 (справа №554/8023/15-ц, провадження №14-130цс19) зазначає, що у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічний висновок зроблено в постанові Верховного суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-486цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, про що зазначила у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19).

Факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.

Згідно із вимогами ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 Сімейного Кодексу України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Як вказує Верховний Суду в постанові від 07.10.2020 по справі №752/7501/18: «Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї».

Отже, категорія «інтереси сім`ї» не має чіткого визначення у законодавстві України, а тому визначення того, чи було той чи інший правочин вчинено в інтересах сім`ї залишається на розсуд суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив суд поділити грошові кошти в сумі 62 458,45 доларів США, що перераховувались ним на особовий рахунок ОСОБА_2 , оскільки остання зняла їх без відома позивача та витратила не в інтересах сім`ї, однак на підтвердження зазначеного не надано жодного доказу.

Суд не вбачає та позивачем не доведено, що грошові кошти в сумі 62 458,45 доларів США, які були витрачені в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі були витрачені відповідачем ОСОБА_2 на свій розсуд, проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

За своєю природою принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог на відповідача.

Встановивши, що грошові кошти в сумі 62 458,45 доларів США, що перераховувались позивачем на особовий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в банку BC VICTORIABANK S.A., м. Кишинів, Молдова, були зняті відповідачем в період шлюбу, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для їх поділу, оскільки позивачем не доведено, що грошові кошти, зняті у період шлюбу, використані не для задоволення потреб сім`ї, а на інші потреби.

Апеляційний суд також враховує, що позивач добровільно перераховував свою заробітну плату в сумі 62 458,45 доларів США на особовий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в банку BC VICTORIABANK S.A., м. Кишинів, Молдова, а тому мав змогу розраховувати, що відповідачем можуть бути зняті вказані кошти.

Доводи наведені в апеляційні скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до незгоди із мотивами судових рішення, які встановлені у справі.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивач не довів та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти в сумі 62 458,45 доларів США були витрачені відповідачем на свій розсуд, проти волі позивача, не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 376, 382-384 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 15 грудня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік