РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Степановій Н.І.

за участі

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Свої вимоги мотивувала тим, що 07 вересня 2019 року, 15 вересня 2017 року, 18 вересня 2017 року та 20 вересня 2017 року вона перерахувала на карту відповідача грошові кошти у сумі 81516 гривень.

Після виявлення помилки та з`ясування даних власника банківської карти вона зателефонувала відповідачу та просила повернути помилково сплачені кошти.

Відповідач кошти не повернув та вона направила йому вимогу про повернення коштів. Зазначена вимога також була залишена останнім без виконання.

Жодних правочинів між нею та відповідачем укладено не було.

Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 81516 гривень.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 46). Причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, підтримали викладене у відзиві на позовну заяву (а.с. 37-38). Зазначили, що між сторонами було укладено договір на виготовлення міжкімнатних дверей, за яким позивач має заборгованість у розмірі 16838 гривень 75 копійок. У вересні 2017 року між ФОП ОСОБА_2 (покупець) та ФОП ОСОБА_3 (продавець) було укладено усний договір на виготовлення 7 штук міжкімнатних дверей на загальну суму замовлення 98354 гривні 75 копійок. Факт укладення зазначеного договору підтверджується позивачем у листі від 29 серпня 2019 року. 07 вересня 2017 року позивачем було перераховано на картковий рахунок відповідача аванс у сумі 27000 гривень. Після отримання авансу відповідач розпочав виготовлення замовлених міжкімнатних дверей. У рахунок оплати замовлення позивачем було сплачено 81516 гривень. Сума заборгованості позивача перед відповідачем складає 16838 гривень 75 копійок. У грудні 2017 року виготовлені міжкімнатні двері у кількості 7 штук були доставлені позивачу за допомогою ТОВ «Нова пошта». Після отримання замовлення позивач обіцяла сплатити борг, проте з кінця 2018 року перестала відповідати на телефонні дзвінки.

У 2019 році відповідач отримав лист від позивача від 29 серпня 2019 року, з якого вбачається, що позивачем у липні 2018 року було здійснено монтаж дверей та було виявлено недоліки. Проте зазначені претензії відповідачем було визнано необґрунтованими, оскільки працівниками відповідача не здійснювався монтаж дверей, а суть претензії позивача свідчить про те, що не було дотримано вимог до монтажу дверей.

За таких обставин, до відносин між сторонами не може застосовуватись положення ст. 1212 ЦК України, оскільки між ними укладено усний договір на виготовлення міжкімнатних дверей. Позивачем не доведено існування заборгованості відповідача та помилкового перерахування коштів.

Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено усний договір на виготовлення 7 штук міжкімнатних дверей на загальну суму замовлення 98354 гривні 75 копійок.

Факт укладення зазначеного договору підтверджується позивачем у листі від 29 серпня 2019 року (а.с. 39). З цього листа вбачається, що позивач визнає факт укладення між нею та відповідачем усного договору на виготовлення міжкімнатних дверей.

07 вересня 2017 року позивачем було перераховано на картковий рахунок відповідача авансовий платіж у сумі 27000 гривень.

08 вересня 2017 року позивачем на електронну пошту була отримана специфікація № 12 від 18 вересня 2017 року на виготовлення дверей в кількості 7 штук з описом технічного завдання на загальну суму замовлення 98354 гривні 75 копійок.

У рахунок оплати замовлення позивачем було сплачено 81516 гривень.

З листа позивача також вбачається, що у грудні 2017 року виготовлені міжкімнатні двері у кількості 7 штук були їй доставлені. Проте, вона виявила недоліки та просила повернути їй кошти в повному обсязі за неякісно виготовлену продукцію.

Частиною 1 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Отже, оскільки відносини, які склалися між сторонами, є договірними, то судом помилково застосовано до них ст. 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року в справі № 6-122цс14.

Вбачається, що між сторонами існують договірні відносини щодо виконання умов усного договору на виготовлення міжкімнатних дверей.

За таких обставин, положення ст. 1212 ЦК України не застосовуються до правовідносин, що склалися між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

За огляду на викладене, у задоволені позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. 1212 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення коштів.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 23 грудня 2022 року

Суддя: