КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/5883/18
Провадження № 2/488/60/22
27.01.2022 року м. Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва
у складі: головуючої по справі судді - Чернявської Я.А.,
при секретарі судового засідання - Кривопішиній О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, Державного реєстратора Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області Мостецького Дмитра Олександровича (Центр надання адміністративних послуг Миколаївської районної державної адміністрації, де третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Адміністрація Корабельного району Миколаївської міської ради, про усунення перешкод користування земельною ділянкою шляхом зносу об`єкта самочинного будівництва,
В обґрунтування позову зазначили, що 07.04.2018 р. позивачі придбали житловий будинок з господарськими спорудами та земельною ділянкою, на якій він розташований у АДРЕСА_1 . На момент укладання договору купівлі-продажу попередній власник, ОСОБА_5 , повідомив, що до земельної ділянки примикає земельна ділянка, яка надана йому в користування на підставі договору оренди з правом викупу. ОСОБА_5 запропонував їм продати земельну ділянку після належного оформлення права власності на надану в оренду земельну ділянку, яка була вільна від забудови.
Представник ОСОБА_5 спілкувався з будівельниками та чоловіком ОСОБА_3 , однак претензії щодо негайного припинення самочинного будівництва на належній ОСОБА_5 на праві користування земельній ділянці були проігноровані. ОСОБА_3 також була присутня при розмові щодо негайного припинення самочинного будівництва, однак не вважала за потрібне спілкуватись.
04.09.2018 р. представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 звернулась із скаргою до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради.
За результатами розгляду Управлінням ДАБК Миколаївської міської ради скарги повідомлено, що на території домоволодіння по АДРЕСА_2 проводяться роботи щодо будівництва індивідуального житлового будинку, однак господарська споруда, яка зазначена у скарзі, відсутня на графічній частині будівельного паспорту будинку АДРЕСА_2 .
05.10.2018 р. ОСОБА_5 , після оформлення права власності на орендовану земельну ділянку, передав у власність позивачам в рівних частках, а саме по Ѕ частки, земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
З метою досудового врегулювання спору позивачі пред`явили ОСОБА_3 претензію, а також скаргу міському голові та начальнику Управління земельних ресурсів.
У листі від 18.10.18 р. № 01-746 та листі від 15.11.18 № КО-9246-1/іт повідомлено про направлення матеріалів до адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради для розгляду та подальшого прийняття рішень, згідно повноважень.
Проте, вжиті заходи щодо досудового врегулювання спору виявились безрезультатними.
Вважали, що відповідач без будь-яких законних підстав самовільно зайняла належну їм земельну ділянку. Зазначили, що такі дії призвели до порушення їхнього законного права та перешкоджають реалізації права вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власною земельною ділянкою.
Посилаючись на вказані обставини, а також те, що будівництво відповідачем було вчинено з порушенням норм законодавства та проігноровано неодноразові пропозиції позивачів щодо знесення об`єкту самочинного будівництва, а заходи досудового врегулювання спору виявилися безрезультатними, вони змушені були звернутися до суду з позовною заявою з метою поновлення їхніх порушених прав.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29.01.2019 року по зазначеній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання з пропозицією відповідачу подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження і позивачу встановлений п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив.
Сторони в судове засідання не з`явилися.
Представник позивача надала заяву про розгляд справи без участі позивачів, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення, проте заяви про розгляд справи без її участі не надала, про причини своєї неявки не повідомила.
Вважала, що позовні вимоги щодо знесення господарської будівлі розташованої по АДРЕСА_2 , що знаходиться на земельній ділянці яка примикає до розташування домоволодіння по АДРЕСА_2 і належить їй на праві приватної власності є безпідставними, оскільки зведення господарської будівлі, яка є предметом позову та розташована на межі, було розпочато у 2017 році з усного дозволу ОСОБА_5 , який був користувачем зазначеної земельної ділянки. Факт зведення господарської будівлі не перешкоджав йому здійснювати господарську діяльність, а навпаки господарська будівля виступала протизсувним заходом оскільки сусідські земельні ділянки знаходяться у різних рівнях. Будь-яких перешкод він не чинив, а навпаки погоджувався з тим фактом, що за її кошт зводилось укріплення межі його земельної ділянки. За таких підстав вважала, що не можна вважати будівництво самочинним.
Також зазначила, що право власості на будинок АДРЕСА_2 зареєстроване нею у встановленому законом порядку. Приписи державної архітектуро-будівельної інспекції про порушення будівництва не вносились, до відповідальності вона не притягувалась, а тому вважала, що відсутні ознаки самочинної забудови.
У відповіді на відзив позивачі не погодилися з позицією відповідача стосовно обгрунтування початку зведення господарської споруди, що є предметом позову, з усного дозволу ОСОБА_5 , який був користувачем зазначеної земельної ділянки а той час, оскільки відповідно до законодавства право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Вважали, що відповідач не надала жодних належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження права користування (власності) землями міста та письмової згоди щодо користування земельною ділянкою, яка була у користуванні ОСОБА_5 на підставі договору оренди (на тепер належить позивачам на праві власності).
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, проте заяв про розгляд справи без її участі не надала, про причини своєї неявки суд не повідомила. Надала суду відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Зазначила, що будівля по АДРЕСА_2 зведена у відповідності до будівельного паспорту, виданого управлінням містобудування та архітектури ММР на підставі Генерального плану м. Миколаєва на будівництво індивідуального житлового будинку за місцезнаходженням земельної ділянки по АДРЕСА_1 , згідно погодженої схеми забудови земельної ділянки.
Вважала, що спірна господарська будівля зведена у 2017 році з дозволу ОСОБА_5 , який на той час був користувачем зазначеної земельної ділянки. Спірна господарська будівля виконувала функцію протизсувної перешкоди, оскільки сусідня земельна ділянка знаходиться у різних рівнях. ОСОБА_5 , як власник ділянки частина якою була використана під зведення господарської будівлі, погоджувався, що захисний бар`єр зводився не за його кошт. Крім того, порушення у забудові відсутні, приписи архітектурно-будівельною інспекцією про порушення будівництва не виносились, до відповідальності забудовники не притягувались. Отже вважала, що відсутні підстави вважати будівництво самочинним.
Представник співвідповідача - Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради в судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини його неявки суду не відомі.
Надав суду клопотання, в якому повідомив, що з моменту реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, з якою пов`язується закінчення будівництва об`єкта містобудування, повідомлення про початок виконання будівельних робіт управління вичерпало свою дію. Також зазначив, що ненормативні правові акти суб`єкта владних повноважень, враховуючи також і наявність делегованих повноважень, є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені таким суб`єктом після їх виконання. За такого вважали, що по даній справі вони не є відповідачами.
Представник відповідача - державний реєстратор Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, проте відзиву на позовну заяву не надав, про причини своєї неявки суд не повідомив.
Представник третьої особи - Адміністрації Корабельного району ММР в судове засідання не з`явилася, надала заяву про слухання справи без участі представника, проти задоволення позову не заперечувала.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
В цілому, житловий будинок, що відчужується, складається з житлового будинку за літ. А, кам`яний, житловою площею 97,50 кв.м, загальною площею 322,10 кв.м, з господарською будівлею, огорожами та спорудами.
Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Згідно з п. 2 вказаного договору земельна ділянка, що продається, належить продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 19 березня 1993 року Жовтневою районною Радою народних депутатів Миколаївської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 557.
05.10.2018 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з умовами якого ОСОБА_5 передав у власність, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли у власність в рівних частках кожний, а саме по 1/2 частки, земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Опис меж земельної ділянки: від А до Б - земельна ділянка АДРЕСА_2 ; від Б до В - землі міста не надані у власність чи користування; від В до А - земельна ділянка АДРЕСА_1 .
Згідно з п. 4 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.10.2018 р. представник продавця свідчить, що: ... земельна ділянка вільна від забудови, що підтверджується довідкою, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Генеральне бюро технічного планування» 02 жовтня 2018 року за № М-18-415; самовільного будівництва на земельній ділянці немає; внаслідок продажу земельної ділянки не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких продавці зобов`язані утримувати за законом або договором; земельна ділянка є вільною від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб….
Земельна ділянка при домоволодінні АДРЕСА_1 , яка знаходиться в спільній частковій власності згідно договору купівлі - продажу від 07.04.2018р., площею 940 кв. м., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Відповідно до даних геодезичної зйомки, виконаної ФОП ОСОБА_8 домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з двох земельних ділянок є неправильної багатокутної форми, захищений з усіх боків фізичними межами (огорожами) з наступними межами: земельна ділянка площею - 940 кв. м. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель:
від А до Б - земельна ділянка АДРЕСА_2 ;
від Б до В - землі міста не надані у власність чи користування;
від В до Г - землі загального користування
від Г до А - земельна ділянка АДРЕСА_2 ;
Земельна ділянка площею -133 кв. м. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель:
від А до Б - земельна ділянка АДРЕСА_2 ;
від Б до В - землі міста не надані у власність чи користування;
від В до А - земельна ділянка АДРЕСА_1 .
Згідно даних Державного земельного кадастру, гр. ОСОБА_3 належать земельні ділянки по АДРЕСА_3 , які не межують з земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .
Також, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_3 зареєстроване право приватної власності на житловий будинок загальною площею (кв.м): 286.1, житлова площа (кв.м): 80.1, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 48 1013 6600:05: 002:0058.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17.01.2020 р. по вказаній справі за результатами розгляду клопотання відповідача була призначена судова земельно-технічна експертиза з метою з`ясування питання: 1) чи є накладки земельних ділянок власниками яких є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у місці розташування домоволодінь по АДРЕСА_4 ? 2) чи відповідає фактичне розташування господарської будівлі по АДРЕСА_2 відносно меж земельних ділянок із суміжним землекористувачем по АДРЕСА_1 технічним документаціям із землеустрою та землекористування, на належні ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 земельні ділянки? Якщо не відповідає, то в чому полягають невідповідності і яким чином слід усунути перешкоди у користування земельною ділянкою належною ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .? 3) чи можливе встановлення земельного сервітуту спірної земельної ділянки?
Проте, згідно з Повідомленням Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 20-1418/1419/1420 від 13.05.2020 р. про неможливість надання висновку судової земельно-технічної експертизи по справі цивільній справі №488/5883/18, у зв`язку з незадоволенням клопотання експерта щодо надання додаткових матеріалів та відсутністю оплати вартості експертизи, висновок судової будівельно-технічної експертизи надати неможливо.
Однак, згідно з Повідомленням Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 20-1416/1417 від 13.05.2020 р. про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 488/5883/18, у зв`язку з незадоволенням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідні для виконання експертизи, та відсутністю оплати вартості експертизи, висновок судової будівельно-технічної експертизи надати неможливо.
Відповідно до ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина першастатті 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 Земельного кодексу України, зокрема, частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до ч. 2 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно з ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Стаття 126 ЗК України передбачає, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.
Відповідно до ст.1 Закону України „Про державний контроль за використанням та охороною земель будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки є самовільним зайняттям земельної ділянки.
Тобто, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у неї таких документів є самовільним зайняттям земельної ділянки.
Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
Відповідно до частини першої статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, майно підлягає зносу особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за його рахунок.
Статтями 317, 321, 391 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).
З контексту частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України необхідно зробити висновок, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо дотримання цільового призначення земель, а й до випадків, коли відсутнє таке порушення, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.
До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.
Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі N 6-225цс14.
Під час розгляду справи про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва суди мають перевіряти наявність у позивача відповідного права на земельну ділянку, на якій зведено цей об`єкт. Цільове призначення зведеної споруди має узгоджуватися з визначеним цільовим призначенням земельної ділянки.
Вказані дії відповідача, враховуючи також заперечення власників (позивачів) земельної ділянки проти визнання права власності на нерухоме майно за відповідачем, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, порушують майнові права позивачів.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).
Суд вважає за доцільне також відзначити, що під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.
Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.
Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті."
Таким чином, суд доходить висновку, що ані факт наявності декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта за адресою: АДРЕСА_2 , ані факт державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 , а згодом ОСОБА_4 на цей об`єкт не змінюють статусу самочинного будівництва зазначеного нерухомого майна.
Враховуючи встановлені обставини цього спору, з огляду також на наведені вище приписи статті 376 ЦК України та висновки Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування положень вказаної норми, суд вважає, що факт державної реєстрації права власності, проведеної, зокрема, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, не змінює правовий режим збудованого ОСОБА_3 приміщення, як збудованого самочинно, позаяк збудовані дані приміщення на земельній ділянці, яку не було відведено для цієї мети.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина 2). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 пункт "б").
Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідач ОСОБА_3 , достовірно знаючи про те, що дана цивільна справа перебуває на розгляді в суді стосовно оспорювання позивачами прав власності відповідача на капітальну будівлю, збудовану відповідачем на спірній земельній ділянці, уклала з співвідповідачем ОСОБА_4 договір дарування, не повідомивши нотаріуса про наявність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами.
Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок.
Відповідно до вказаної статті, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.
Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо (Правовий висновок ВС у справі № 6-1528цс15).
Відповідно до п. 6, п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (надалі Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553) у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду з одночасним набуттям речових прав на земельну ділянку, на якій вони розташовані, а також у разі державної реєстрації речових прав, що є похідними від права власності, одночасно з державною реєстрацією права власності на таке майно заявником подається одна заява. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір у загальній сумі 3 082,40 грн. (704,80 грн. + 1536,80 грн. + 840,80 грн.), а тому він підлягає до стягнення з відповідачів.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 274-275, 279 280, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, Державного реєстратора Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області Мостецького Дмитра Олександровича (Центр надання адміністративних послуг Миколаївської районної державної адміністрації, де третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Адміністрація Корабельного району Миколаївської міської ради, про усунення перешкод користування земельною ділянкою шляхом зносу об`єкта самочинного будівництва - задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з житловим будинокм, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 23.07.2020 р., посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 676.
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у загальній сумі 3 082,40 грн.
Копію заочного рішення направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повне найменування сторін та інших учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ,
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ;
Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 ,
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_7 ,
Суддя Я.А. Чернявська