Житомирський апеляційний суд
Справа №274/5670/21 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 47 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Франчука В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/5670/21 за позовом ОСОБА_1 до Бердичівського відділу поліції Головного Управління Національної поліції у Житомирській області, Бердичівської окружної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, спричиненої бездіяльністю працівників правоохоронних органів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 травня 2022 року, яке ухвалено суддею Вдовиченко Т.М.

встановив:

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 10.06.2013 року в гаражі № НОМЕР_1 , розташованого у гаражному кооперативі АДРЕСА_1 було виявлено труп його сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ознаками насильницької смерті. За даним фактом було відкрито кримінальне провадження № 0000909 від 11.06.2013 року з правовою кваліфікацією за ч.2 ст.121 КК України «Умисне тяжке тілесне ушкодження», розслідування якого до теперішнього часу проводиться СВ Бердичівського ВП у Житомирській області.

Зазначив, що незважаючи на тривалий час з моменту вбивства його сина кримінальне провадження до даного часу не завершено, злочинці не виявлені та не покарані, а органи досудового розслідування та прокуратури, ніяких, на його думку, необхідних та достатніх заходів щодо встановлення їх особистостей та притягнення до кримінальної відповідальності не провели. Все це вказує на протиправний бездіяльний характер поведінки відповідальних працівників правоохоронного органу щодо виконання їх прямих службових обов`язків по розкриттю вказаного злочину. Вказав, що в рамках кримінального провадження його, як батька загиблого, було визнано спочатку потерпілим, а згодом переведено в статус свідка. Вважає такі дії відповідача свідомим наміром усунути його від будь-якого можливого впливу на хід кримінального провадження у цій справі.

24 грудня 2013 року ст. слідчим СВ Бердичівського МВ в Житомирській області Крушевським В.В. було винесено постанову про закриття кримінального провадження. Про дану постанову його не було повідомлено належним чином і лише завдяки його подальшим багаторазовим зверненням та скаргам до органів прокуратури різних рівнів, зазначена постанова була скасована відповідною постановою Бердичівської міжрайонної прокуратури Житомирської області лише 20 квітня 2015 року.

В подальшому, відновлена провадженням кримінальна справа по факту вбивства його сина, не зважаючи на його багаторазові звернення до слідчих органів, місцевої прокуратури, обласної прокуратури та Генеральної прокуратури України, будь-яких очевидних зрушень не мала.

При цьому позивач зазначає, що окрім матеріальних затрат, пов`язаних із вимушеною втратою часу, коштів, нервів та здоров`я, викликаних вимушеними зверненнями до посадових осіб відповідача, прокурорів різного рівня, багаторічної та безрезультатної переписки з різними державними інституціями, йому завдано також величезних немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у його житті. Це знайшло свій прояв в щоденних думках та спогадах про наслідки психотравмуючої події смерті його сина, його похорону, страху можливого повторення подій щодо нього та членів його родини, негативних переживаннях та спогадах. Крім того, моральна шкода полягає у розладі його душевного здоров`я, які він отримав внаслідок протиправного порушення права безпечного та спокійного життя, морального приниження, втрати довіри до ближніх та інших оточуючих його людей, в першу чергу до працівників правоохоронних органів. З моменту встановлення факту загибелі його сина від злочинних дій до цього часу, він як батько і потерпілий, пережив величезне горе та біль, емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги, зневіри в чесності працівників правоохоронних органів, а також страх можливого подальшого ускладнення його життєвих умов.

З урахуванням вищевикладеного просив стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю працівників правоохоронних органів кошти в розмірі 150000,00 грн.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем під час розгляду справи було доведено бездіяльність органу досудового розслідування та прокурора під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Тому висновок районного суду про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і бездіяльністю працівників поліції та прокуратури є помилковим. При цьому з моменту встановлення факту загибелі сина від злочинних дій до теперішнього часу не встановлено осіб, які вчинили злочин, позивач як батько пережив величезне горе та біль, емоційний стрес, який супроводжується почуттям розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги, зневіри в чесності та добропорядності працівників правоохоронних органів, що свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди та наявності підстав для задоволення позову.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу Бердичівська окружна прокуратура просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства. Вважає, що позивач не надав суду доказів на підтвердження протиправності дій посадових осіб Бердичівського відділу поліції та прокуратури. Саме по собі скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність дій відповідачів та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача поновлені постановою прокурора про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що в провадженні слідчого СВ Бердичівського РВП ГУНП в Житомирській області перебувають матеріали досудового розслідування №0000909 від 11.06.2013 за ч.2 ст. 121 КК України по факту завдання сину позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала смерть (а.с.60).

Заступником Бердичівського міжрайонного прокурора Поповим І.В. 20.04.2015 винесено постанову, якою скасовано постанову слідчого від 24.12.2013 року про закриття кримінального провадження № 0000909 від 11.06.2013 (а.с.22).

Згідно листа від 31.07.2015 Бердичівською міжрайонною прокуратурою на ім`я ОСОБА_1 спрямовано лист, з якого вбачається, що Бердичівською міжрайонною прокуратурою розглянуто його звернення з приводу недотримання розумних строків слідчим при провадженні досудового слідства у кримінальному провадженні за фактом смерті ОСОБА_2 . Встановлено, що з червня 2013 року кримінальне провадження перебуває у провадженні слідчого Лещенка М.В. Станом на 31.07.2015 року в справі проводиться комісійна судово - медична експертиза (а.с.10).

Як вбачається з листа начальника Бердичівського ВП від 22.10.2015 спрямованого на ім`я ОСОБА_1 , його заява від 07.10.2015 року розглянута, задоволена та долучена до матеріалів кримінального провадження (а.с.9).

Відповідно до відповіді Бердичівської міжрайонної прокуратури від 13.11.2015 року №48-м/13 встановлено, що скаргу ОСОБА_1 стосовно тяганини досудового розслідування розглянуто. У кримінальному провадженні слідчому надано вказівки та матеріали провадження направлено до Бердичівського МВ для проведення досудового розслідування (а.с.11).

Постановою слідчого СВ Бердичівського ВП ст. лейтенанта поліції Лещенка М.В. від 17.11.2015 року ОСОБА_1 залучено до кримінального провадження №0000909 від 11.06.2013 року в якості потерпілого (а.с.69).

Згідно відповіді першого заступника керівника Бердичівської місцевої прокуратури С.Сивака на ім`я ОСОБА_1 від 20.05.2016 року № 4м/13 судом встановлено, що скаргу адресовану ГО «Об`єднання «Самопоміч» ОСОБА_3 з приводу тяганини досудового розслідування розглянуто. Станом на 20.05.2016 слідчим у провадженні проведено ряд додаткових слідчих дій. Про стан досудового розслідування заслухано на оперативній нараді 08.04.2016 у керівника Бердичівської місцевої прокуратури. Досудове розслідування у провадженні триває. Аналогічні відповіді були надані позивачу 03.01.2017, 03.03.2017, 14.08.2017, 23.08.2017, 05.03.2018 (а.с.12-13, 25-26, 30-32).

Відповідно до відповідей Бердичівського ВП від 17.01.2017 та 08.02.2017, судом встановлено, що Бердичівським ВП розглянуто звернення ОСОБА_1 . Зазначено, що він є потерпілим в кримінальному провадженні №0000909 та має право знайомитися з матеріалами справи (а.с.27-28).

Як вбачається з відповіді прокуратури Житомирської області від 27.11.2018 № 04/2р на ім`я ОСОБА_1 , останньому роз`яснено його право оскаржити бездіяльність слідчого та прокурора в порядку ст. 303-307 КПК України (а.с.18).

Згідно заяви-скарги ОСОБА_1 встановлено, що він звертався до начальника бюро державного розслідування, на що 17.05.2021 року йому було надано відповідь про те, що в діях слідчого ОСОБА_4 відсутні будь-які фактичні дані про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України, у зв`язку з чим підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань немає. Роз`яснено, що у відповідності до ст. 306,306 КПРК України він може звернутися зі скаргою до слідчого судді на дії чи бездіяльність слідчого або прокурора (а.с.19-21).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач не довід під час розгляду справи належними доказами факту завдання його моральної шкоди в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене, своєчасне, справедливе досудове розслідування. При цьому матеріали справи не містять також доказів на підтвердження протиправності дій посадових осіб Бердичівського відділу поліції та прокуратури під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке дотепер триває, і притягнення цих осіб до відповідальності, передбаченої чинним законодавством.

Однак такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно з частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтями 1173, 1174 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.

Статті 1173, 1174 ЦК України визначають спеціальні умови притягнення суб`єктів публічного права до цивільно-правової відповідальності.

Підставою відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди є протиправна бездіяльність відділу поліції та прокуратури, тому до спірних правовідносин застосовується стаття 1174 ЦК України.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що він звернувся до суду, мотивуючи позовні вимоги, зокрема тим, що він має право на відшкодування шкоди від держави через те, що досудове розслідування проводиться тривалий час (більше восьми років) і є неефективним, що підтверджено чисельними зверненнями позивача та відповідями правоохоронних органів. Таким чином, позивач вказує, що його право порушено, в тому числі внаслідок неефективного розслідування кримінальної справи особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.

Зазначені вимоги позивача колегія суддів вважає такими, що доведені, виходячи з наступного.

Так, відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті випливає, що держава має позитивні зобов`язання гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих зобов`язань є самостійною підставою відповідальності держави.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

При цьому, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного розслідування злочину, де заявник є потерпілим.

Так судом встановлено, що станом на час розгляду справи досудове розслідування у кримінальному провадженні по факту завдання його сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала смерть, в якому позивач був визнаний потерпілим, триває. Тобто, на час розгляду справи у суду не має відомостей про те, що держава провела об`єктивне та незалежне ефективне розслідування по факту смерті сина позивача (позитивний процесуальний обов`язок).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

При цьому апеляційний суд виходить із того, що згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови.

Так з наданих позивачем письмових доказів вбачається, що заступником Бердичівського міжрайонного прокурора Поповим І.В. 20.04.2015 винесено постанову, якою скасовано постанову слідчого від 24.12.2013 року про закриття кримінального провадження №0000909 від 11.06.2013. Після скасування вказаної постанови позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів зі зверненнями щодо тривалості досудового розслідування, на які отримував лише письмові відповіді. При цьому у вказаному кримінальному провадженні на теперішній час ведеться слідство.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що вказані обставини можуть свідчити про надзвичайну тривалість досудового розслідування у справі. Так розслідування триває з 11 червня 2013 року, що на дату звернення до суду позивача з заявою у 2021 році становить більше 8 років. За такий строк орган досудового розслідування мав би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано моральної шкоди, та обґрунтує її розмір (п.69,70 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17).

Ураховуючи викладене, оскаржуване судове рішення районного суду не може вважатись законним та підлягає скасуванню.

Виходячи з вимог розумності та справедливості, загальнолюдських принципів та суспільної моралі, з урахуванням тих обставин, що наведені вище, колегія суддів вважає достатньою сатисфакцією стягнення з Держави на користь позивача грошової компенсації у розмірі 50000,00 грн.

При цьому кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Також колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову через незалучення до участі у справі в якості співвідповідача Державної казначейської служби.

Так Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. У даній справі це Бердичівський відділ поліції Головного Управління Національної поліції у Житомирській області та Бердичівська окружна прокуратура. Разом із тим залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України або її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 242/4741/16-ц від 27 листопада 2019 року (провадження №14-515цс19).

Отже, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з вищевказаних підстав (п.3, п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України).

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 травня 2022 року скасувати та постановити нове судове рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 .

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) у рахунок відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2022 року.

Головуючий Судді