22.11.2022 Справа № 756/834/17
Справа № 756/834/17
Провадження 2/756/35/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Жука М.В.,

при секретарях Шершньові В.О., Самсон А.М., Колядінцевій П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Київ), про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Київ), про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

В обґрунтування позову зазначав, що у січні 2016 року він дізнався про те, що належна йому на праві власності квартира АДРЕСА_1 без його відома та всупереч його волі була відчужена за договором купівлі-продажу від 05.03.2010 року його дружиною ОСОБА_3 , на підставі довіреності від його імені, її доньці ОСОБА_2 .

Оскільки, наміру продавати квартиру він не мав, залишався й надалі проживати у цій квартирі, довіреність на ім`я дружини видавав з метою продажу успадкованого майна від матері, а не спірної квартири, ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 05.03.2010 року, як такий, що укладений під впливом помилки та внаслідок введення його в оману.

Ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 28.01.2019 року, до участі у справі в якості правонаступника померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 залучено її спадкоємицю ОСОБА_2 .

У письмових поясненнях представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 посилається на те, що спірний договір укладений, крім зазначеного в позові, внаслідок умисного зговору між представником потерпілої сторони та набувачем з метою власної та обопільної вигоди.

У додаткових поясненнях представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 зазначає, що обставини наведені в позовній заяві не відповідають дійсності, оскільки позивач ОСОБА_1 одержавши у спадщину від своєї матері квартиру АДРЕСА_2 самостійно продав її за договором купівлі-продажу від 17.07.2002 року.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 позов підтримав, позовні вимоги просив задовольнити, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судових засіданнях проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність. У судове засідання 22.11.2022 року повторно не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, а тому з урахуванням стадії судового процесу, обсягу досліджених доказів, їх неявка не є перешкодою для вирішення справи по суті.

Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1-4, п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Частинами 1 та 2 ст. 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом установлено, що 28.05.1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 49).

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 06.08.2008 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (т. 1 а.с. 42).

Довіреністю від 25.09.2009 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником з розпорядження всім його майном з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, укладати всі передбачені законом правочини по розпорядженню майном, в тому числі щодо його продажу. Довіреність видана строком на п`ять років та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борисовою С.О. й внесена до реєстру за № 3870 (т. 1 а.с. 45, 77).

05.03.2010 року між ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 25.09.2009 року, та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої київської нотаріальної контори Фроловою А.О. та внесено до реєстру за № 4 - 420 (т. 1 а.с. 41).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з ч. 1 ст. 242 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Як роз`яснено у п.п. 19 та 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Як роз`яснено у п. 23 цієї постанови Пленуму ВСУ для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (абз. 3 п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9).

Враховую чи, що під час судового розгляду позивачем ОСОБА_1 у порушення вимог ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вимог про визнання спірного договору недійсним внаслідок вчинення під впливом помилки, омани чи зловмисної змови довірителя і набувача, суд не має правових підстав для задоволення його позову.

При цьому, суд не бере до уваги показання свідків, оскільки вони не були безпосередніми учасниками подій укладення спірного договору, підтверджували факт проживання позивача у спірній квартирі, що ніким з учасників і так не оспорюється, а тому правового значення для вирішення справи не мають.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 2-13, 76-83, 133, 209, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Київ), про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя