Провадження 2/193/11/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 грудня 2022 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кравченко Н.О.,

за участю секретаря Ратушної В.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

(приймаючого участь в

режимі відеоконференції);

відповідача ФОП ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

представника третьої особи Левченка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Софіївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 , Софіївської районної державної адміністрації, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ТОВ НВП «Левітор Груп», про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 за посередництвом представника адвоката Дикого Ю.О. 03.01.2020 року звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації права договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві власності належить земельна ділянка: кадастровий номер :02:004:0091, площею 7,5745 га, розташованій на території Жовтневої сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області. Згідно відомостей, встановлених позивачем 18.12.2019 року (відмова держреєстратора) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відносно вказаної земельної ділянки за ФОП « ОСОБА_3 » зареєстровано інше речове право - право оренди, яке виникло на підставі укладеного 03.06.2015року між позивачем та ФОП ОСОБА_3 договору. Позивач ОСОБА_1 не підписував договір оренди від 03.06.2015 року, отже, не виявляв свою волю на передачу відповідачу в оренду належної йому земельної ділянки, тому остання перебуває в користуванні ФОП без законних підстав. Оскільки відповідач добровільно повернути земельну ділянку відмовляється, позивач змушений звернутись до суду з цим позовом та просить, на підставі положень ст. 203, 207, 215 ЦК України та визнати недійсним договору оренди земельної ділянки від 03.06.2015 року та скасування державної реєстрації права договору оренди земельної ділянки від 17.06.2015 року (№ 10072092) кадастровий номер :02:004:0091, площею 7,5745 га, розташованій на території Жовтневої сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області.

Рух справи:

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2020 року відкрито провадження та справу призначено до підготовчого судового засідання (т.1 а.с. 26)

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2020 року задоволено клопотання представника позивача та призначено судову почеркознавчу експертизу розгляд справи зупинено (т.1 а.с. 89-90)

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2020 року відновлено провадження за клопотанням експертів про надання додаткових матеріалів, призначено підготовче судове засідання на 12 травня 2020 року (т.1 а.с. 99)

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2020 року клопотання експертів задоволено та призначено експертизу, розгляд справи зупинений (т.1 а.с. 111-112)

14.07.2020 року Софіївським районним судом отримано висновок експерта № 1440/1441-20 від 19.06.2020 року (т.1 а.с.113)

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2020 року відновлено провадження та справу призначено до підготовчого судового засідання на 30 липня 2020 року о 08-50 год. (т.1 а.с. 132)

17.09.2020 року до Софіївського районного суду подано клопотання відповідача про призначення повторної комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи (т.1 а.с.166-170)

30.09.2020 року до Софіївського районного суду Дніпропетровської області скеровано письмові пояснення експертів щодо помилково визначеного прізвища особи « ОСОБА_5 » замість вірного « ОСОБА_6 » (т.1 а.с.199)

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2020 року задоволено заяву представника позивача відвід судді Кащуку Д.А. (т.1 а.с. 209-210)

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2020 року задоволено клопотання представника позивача, виправлено описку в Ухвалі Софіївського районного суду від 14.01.2020 року про відкриття провадження (т.1 а.с. 219)

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року суддею Софіївського районного суду Дніпропетровської області відкрито провадження та справу призначено до підготовчого судового засідання на 26 листопада 2020 року о 14-00 год (т.2 а.с. 1)

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 18 березня 2021 року о 14-00 (т.2 а.с. 43)

18.03.2021 року до Софіївського районного суду Дніпропетровської області подано клопотання відповідача про призначення повторної комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи (т.2 а.с.50-54)

22.04.2021 року до Софіївського районного суду Дніпропетровської області скеровано письмове клопотання позивача про розгляд справи у його відсутність (т.2 а.с.62-63)

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2022 року задоволено заяву представника позивача відвід судді Шумській О.В. (т.2 а.с. 166)

Згідно авто розподілу від 20.10.2022 року, ст. 35 ЦПК України справу передано для розгляду судді Софіївського районного суду Дніпропетровської області Кравченко Н.О.

Ухвалою судді Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2022 року справу прийнято до свого провадження, справу призначено до судового розгляду на 11 листопада 2022 року о 10-00 год.(т.2 а.с. 169)

10.11.2022 року відповідачем до Софіївського районного суду Дніпропетьровської області подано клопотання про призначення повторної комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи (т.2 а.с.194-198)

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2022 року задоволено клопотання відповідача про допит свідків та відкладено слухання справи на 09.12.2022 року о 10-00 год.(т.2 а.с.211-212)

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року визнано явку позивача обов`язковою. Справу відкладено на 23.12.2022 року об 11-00 год. (т.2 а.с.221)

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення повторної комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Дикий Ю.О. в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, враховуючи висновки експертів.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, прохав визнати договір оренди недійсним , оскільки він його не підписував, а підписував документи, на його думку, які стосувалися зерна, отриманого в результаті обробки земельної ділянки його паю ФОП ОСОБА_3 . Також в судовому засіданні пояснив, що дійсно ОСОБА_3 після смерті його тітки зробив правовстановлюючі документи на земельну ділянку кадастровий номер :02:004:0091, площею 7,5745 га, розташованій на території Жовтневої сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, оскільки грошей у нього на оформлення не було. За дану роботу він обіцяв надати в оренду на 10 років спірну земельну ділянку. Після чого ОСОБА_3 почав обробляти належний йому пай. Враховуючи, що ОСОБА_3 не віддав йому документи на земельну ділянку по цей час, а саме державний акт на право власності на земельну ділянку, він позбавлений можливості розпорядитися власністю особисто. Договір оренди на 49 років він ніколи не підписував, акт приймання-передачі земельної ділянки не підписував.

Представник позивача позов підтримав, прохав його задовольнити з підстав, визначених у позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що у нього в оренді знаходиться земельна ділянка, що належить позивачу. Він займався її оформленням, за наслідком якого отримав в оренду цю земельну ділянку на 49 років про що було укладено договір оренди земельної кадастровий номер :02:004:0091, площею 7,5745 га, розташованій на території Жовтневої сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області від 17.06.2015 року, який належним чином зареєстровано. Вважав, що договір оренди укладений правомірно, позов таким, що не підлягає задоволенню.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що договір оренди укладений правомірно, позов таким, що не підлягає задоволенню з підстав неправильно обраного способу захисту.

Представник відповідача Софіївської районної Державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в яких прохав відмовити в задоволенні позову, оскільки Софіївська районна Державна адміністрація не є належним відповідачем, просив провести розгляд справи без участі представника та відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог ТОВ НВП «Левітор Груп» підтримав позовні вимоги, вважав позов таким, що підлягає задоволенню. Також пояснив, що 18.11.2019 року між ТОВ НВП «Левітор груп» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0091, площею 7,5745 га, яка нележить на праві власності позивачу. Під час реєстрації вказаного договору було встановлено, що за ФОП ОСОБА_3 зареєстровано інше речове право - право оренди даної земельної ділянки, яке виникло на підставі укладеного 03.06.2015року між позивачем та ФОП ОСОБА_3 договору.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_7 суду пояснив, що у його присутності кілька років тому, ОСОБА_1 підписав договір оренди земельної ділянки за участю ОСОБА_3 .

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, показання свідка ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, доходить таких висновків.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності , серії та номеру НОМЕР_1 від 02.06.2015 року та витягу з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є власником земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0091, площею 7,5745 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованій на території Жовтневої сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 52 (а.с. 11).

Також, з матеріалів справи встановлено, що ФОП ОСОБА_3 користується вказаною земельною ділянкою на підставі договору оренди від 03.06.2015 року, згідно з умовами яких орендодавець ОСОБА_1 надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 49 років кадастровий номер :02:004:0091, площею 7,5745 га, розташованій на території Жовтневої сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області.

Згідно відмови Державного реєстратора від 18.12.2019 року (відмова держреєстратора) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відносно вказаної земельної ділянки за ФОП ОСОБА_3 зареєстровано інше речове право - право оренди, яке виникло на підставі укладеного 03.06.2015року між позивачем та ФОП « ОСОБА_3 » договору (т.1 а.с.10)

Згідно з висновком експерта висновок експерта № 1440/1441-20 від 19.06.2020 року підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди земельної ділянки від 03.06.2015 року та акті приймання - передачі об`єкту оренди від 17.06.2015 року в частині «Орендодавець» в графі « ОСОБА_1 » виконаний рукописним способом пастою синього кольору для кулькових ручок. Ознак застосування технічних прийомі не виявлено. Підписи від імені « ОСОБА_1 у договорі оренди земельної ділянки від 03.06.2015 року та акті приймання - передачі об`єкту оренди від 17.06.2015 року в частині «Орендодавець ОСОБА_1 » - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 (т.1 а.с.114-121).

30.09.2020 року до Софіївського районного суду Дніпропетровської області скеровано письмові пояснення експертів щодо помилково визначеного прізвища особи « ОСОБА_5 » замість вірного « ОСОБА_6 » (т.1 а.с.199)

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.ч.1, 2ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 4ст. 373 ЦК Україниземля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується Конституцією України.

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад,від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК Україниі відповідно до статті 6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди(частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей4-6,11,17,19цьогоЗаконує підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей15і16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у цивільній справі №145/2047/16-ц (постанова від 16 червня 2020 року) дійшла правового висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним договору оренди, посилаюсь на те, що цей договір не підписував, умови його щодо строку діє протягом 49 років не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваної земельної ділянки позивачу, як власнику цієї земельної ділянки.

Таким чином, позивачем зазначено, а відповідачем не спростовано факт використання спірної земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0091, площею 7,5745 га, яка розташована на території Жовтневої сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області по цей час.

Висновки експертизи з приводу підпису позивача в договорі оренди земельної ділянки від 03.06.2015 року та акті приймання передачі земельної ділянки від 17.06.2015 року є категоричними та однозначними, не спростованими ні судом, ні відповідачем ОСОБА_3 .

З приводу показів свідка ОСОБА_7 про факт підписання у його присутності ОСОБА_1 договору оренди та акту приймання передачі спірної земельної ділянки судом не приймаються до уваги відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України (допустимість доказів) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вчиненим у письмовій формі вважається той правочин, зміст якого зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони, або якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного чи іншого технічного засобу зв`язку. При цьому правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Законодавством чітко визначено спосіб фіксації, а отже і доведення змісту волевиявлення сторони при укладенні договору оренди землі (письмова форма договору), тому інші способи (показання свідка) не можуть доводити обставини та умови, на яких сторони досягли домовленості. Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. В пункті 12 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що за змістом абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо.

Отже, показання свідка ОСОБА_7 не можуть бути визнані допустимим доказом по справі.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 6-48цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір який не укладено), не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення договору у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з використанням земельної ділянки (постанова ВПВС від 16.06.2020 року справа № 145/2047/16-ц).

Разом із тим,Велика Палата Верховного Суду у цивільній справі №145/2047/16-ц (постанова від 16 червня 2020 року) констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, в судовому засіданні встановлено , що позивач у цій справі дійсно наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач, як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц(пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).

За таких обставин, у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Позовна вимога стосовно скасування реєстрації вищевказаного договору оренди земельної ділянки від 03.06.2015 року є похідною від вирішення питання за первісною вимогою, отже також не підлягає задоволенню.

При цьому, слід зазначити, що відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Окрім того, судом встановлено, що згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду «Д3» в провадженні судді Софіївського районного суду Дніпропетровської області Шумської О.В. перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом повернення власнику , яка надійшла до суду 01.12.2022 року та призначена до розгляду 12.01.2023 року.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позову, не підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст.ст.12, 13, ч.1 ст.81, 213, ст.263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 , Софіївської районної державної адміністрації, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ТОВ НВП «Левітор Груп», про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29 грудня 2022 року.

Суддя Н.О.Кравченко