рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/6078/22

Номер провадження 2/495/2051/2022

22 серпня 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого одноособово судді Боярського О.О.,

при секретарі Саханова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення місця проживання малолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 та просить суд: - відібрати без позбавлення батьківських прав у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 08 липня 2011 року Білгород-Дністровським МВ ГУМВС України в Одеській області; Реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; яка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та передати дитину батькові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (Паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 15 липня 2011 року Білгород-Дністровським МВ ГУМВС України в Одеській області; Реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ; що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ), та визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (Паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 15 липня 2011 року Білгород-Дністровським МВ ГУМВС України в Одеській області; Реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ; що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ).

Свою позовну заяву позивач обґрунтовує тим, що 04 червня 2011 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 , яке видане 04 червня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис за № 132.

Під час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 , яке видане 25 травня 2015 року відділом державної актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис за № 4897.

Відповідно до приписів частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, позивач ОСОБА_1 , та відповідач ОСОБА_5 , вже давно дійшли взаємної згоди щодо того, що їх донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 буде проживати разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки позивач має самостійний достатній заробіток, та незважаючи на той факт, що сторони проживають окремо один від одного вже значний час, ОСОБА_6 матеріально допомагаю відповідачу ОСОБА_7 , оскільки вона не має самостійного заробітку, так як ніде не працює.

Відповідач ОСОБА_5 жодного разу не критикувала та не ставила під сумнів знаходження дитини з батьком ОСОБА_1 .

Позивач вказує, що, після того, коли він повідомив відповідачу ОСОБА_7 , про намір подавати до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовну заяву про розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_5 порушила їхні домовленості, та самочинно без його згоди фактично викрала дитину, та змінила місце проживання дитини залишивши її з собою за адресою: АДРЕСА_1 , де проживають її батьки, разом з нею, та на даний час він не дає змоги приймати участь у вихованні доньки.

Позивач ОСОБА_1 працює та має достатній дохід для належного утримання своєї доньки, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків на запит у електронному вигляді від 07.07.2022 року (додається), згідно яких вбачається, що ОСОБА_1 задекларував прибуток:за 2020 рік - 636700 (шістсот тридцять шість тисяч сімсот гривень); за 2021 рік 1308000 (один мільйон триста вісім тисяч гривень).

Відповідач ОСОБА_5 не працює та не має достатнього доходу для належного утримання доньки, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків на запит у електронному вигляді від 07.07.2022 року (додається), згідно якого вбачається, що ОСОБА_7 отримувала до березня 2022 року лише відсоток за залишок на її картковому рахунку. Інших відомостей про отримання будь якого доходу не має.

Також позивач ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_5 не має самостійного доходу, тому не має можливості самостійно утримувати дитину та забезпечити її усім необхідним, та відповідно до приписів частини 2 статті 161 Сімейного кодексу України дитину не можна залишити з відповідачем.

Намагання визначити місце проживання дитини із позивачем та відібрання дитини пов`язане з бажанням захистити інтереси дитини та її права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний.

Зазначене, на думку позивача безсумнівно свідчить про можливість брати активну участь у вихованні та дозвіллі дитини.

На підставі наведеного просить задовольнити позов.

Процесуальні дії.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 серпня 2022 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 22 серпня 2022 року о 09 годині 15 хвилин.

22 серпня 2022 року у судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, надав до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву про розгляд справи без його участі, та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просить винести законне та обґрунтоване рішення.

22 серпня 2022 року у судове засідання відповідач ОСОБА_5 не з`явилась, надала до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву про розгляд справи без її участі, та зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає, та не заперечує, щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком та повернення дитини шляхом відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав. Вказує також, що наслідки визнання позову їй відомі.

У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 червня 2011 року, позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 , яке видане 04 червня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис за № 132.

Під час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 , яке видане 25 травня 2015 року відділом державної актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис за № 4897.

Згідно ч. 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Позивач зазначає, що на виконання ч.1 статті 160 СК України, позивач ОСОБА_1 , та відповідач ОСОБА_5 , дійшли взаємної згоди щодо того, що їх донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 буде проживати разом з батьком, позивачем по справі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки позивач має самостійний достатній заробіток, та незважаючи на той факт, що сторони проживають окремо один від одного вже значний час, позивач матеріально допомагаю відповідачу ОСОБА_7 , оскільки вона не має самостійного заробітку, так як ніде не працює.

Той, факт, що їх донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживала разом з батьком ОСОБА_1 підтверджується актом обстеження умов проживання від 21.07.2022 року, що виданий службою у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, згідно якого вбачається, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає з батьком ОСОБА_1 , а також, що для дитини є всі необхідні умови для проживання.

Квартира, в якій позивач проживав разом з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , належить позивачу на праві власності, що в свою чергу підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 07 жовтня 1993 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.03.2010 року.

Відповідач ОСОБА_5 жодного разу не критикувала та не ставила під сумнів знаходження дитини з позивачем ОСОБА_1 .

Як вказує позивач, після того, як ОСОБА_1 повідомив відповідачу, що він має намір подавати до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовну заяву про розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_5 порушила їхні домовленості, та самочинно без згоди позивача фактично викрала дитину, та змінила місце проживання дитини залишивши її з собою за адресою: АДРЕСА_1 , де проживають її батьки, разом з нею, та на даний час не дає змоги приймати участь у її вихованні позивачу.

Позивач ОСОБА_1 працює та має достатній дохід для належного утримання своєї доньки, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків на запит у електронному вигляді від 07.07.2022 року (додається), згідно яких вбачається, що ОСОБА_1 задекларував прибуток:за 2020 рік - 636700 (шістсот тридцять шість тисяч сімсот гривень); за 2021 рік 1308000 (один мільйон триста вісім тисяч гривень).

Відповідач ОСОБА_5 не працює та не має достатнього доходу для належного утримання доньки, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків на запит у електронному вигляді від 07.07.2022 року, згідно яких вбачається, що ОСОБА_7 отримувала до березня 2022 року відсоток за залишок на її картковому рахунку. Інших відомостей про отримання будь якого доходу не має.

Намагання визначити місце проживання дитини із позивачем та відібрання дитини пов`язане з бажанням захистити інтереси дитини та її права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний.

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_5 позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком та повернення дитини шляхом відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав визнала.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вищенаведені обставини, керуючись принципом максимального забезпечення прав та інтересів дитини, оскільки сторони однією сім`єю не проживають, зважаючи також на те, що відповідачка ОСОБА_5 без згоди позивача змінила місце проживання їхньої доньки та в ході розгляду справи позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком та повернення дитини шляхом відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав визнала, суд вважає, що у зв`язку з відмовою матері виховувати дитину необхідно відібрати неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідачки ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав та визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_3 , що забезпечить якнайкращі інтереси дитини, а тому позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки відповідачка ОСОБА_5 без згоди позивача змінила місце проживання їхньої доньки та в ході розгляду справи позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком та повернення дитини шляхом відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, визнала, суд вважає, що у зв`язку з відмовою матері виховувати дитину необхідно визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_3 , шляхом відібрання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідачки ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав, що забезпечить якнайкращі інтереси дитини, а тому позов підлягає задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_3 , шляхом відібрання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без позбавлення її батьківських прав.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: О.О.Боярський