Справа 206/2167/22
Провадження 2/206/839/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м. Дніпро

Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участю секретаря Мовшович Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В обґрунтуванням позову вказує на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбу із відповідачем з 08 листопада 2014 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час спільного шлюбу ними було придбано нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Майно було придбано на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 27 березня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отрацюк О.В. і зареєстрований у реєстрі за №1151. Покупцем будинку вказаний чоловік ОСОБА_2 . Придбаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є їхньою спільною власністю, про що зазначено в п. 1.7 договору.

Посилаючись на ст. 60,61,70 СК України позивач просила поділити житловий будинок з господарськими будівлям та спорудами АДРЕСА_1 , між подружжям та у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку. Також просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Ухвалою суду від 29.07.2022 року було частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Заборонено ОСОБА_2 або будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо державної реєстрації (перереєстрації) права власності та дії, направлені на реалізацію, відчуження майна, а саме на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлям та спорудами АДРЕСА_1 ; накладено арешт на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлям та спорудами АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 09.09.2022 року відкрито провадження у справі. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

25.10.2022 року відповідач подав відзив на позов, у якому позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає. Вказує на те, що житловий будинок з господарськими будівлям та спорудами АДРЕСА_1 був придбаний ним у період перебування у шлюбі з позивачкою, а саме 27.03.2018 року за ціною 78082,00 грн. Однак будинок був придбаний за його особисті кошти, оскільки 23.12.2017 року ним була продана квартира АДРЕСА_2 , що належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане управлінням житлового господарства Дніпровської міської ради згідно з розпорядженням від 01.12.2017 року №3/191-17, тобто була набута ним у власність в процесі приватизації. Продаж квартири було вчинено за 98700,00 грн. Саме за рахунок цих коштів 27.03.2018 року був придбаний спірний будинок по АДРЕСА_1 за ціною 78082,00 грн. Відтак, придбаний ним 27.03.2018 року будинок не є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

09.11.2022 року позивач подала відповідь на відзив, у якій акцентує увагу на п.1.7 договору купівлі-продажу будинку від 27.03.2018 року, у якому покупець повідомив, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який ним набувається буде являтися спільною сумісною власністю. Також зазначає, що відповідачем не надано доказів того, що спірний будинок був придбаний саме за кошти, які були виручені ним від продажу квартири. Спірний будинок був придбаний на спільні кошти подружжя, її батьки допомагали їм у купівлі будинку.

22.11.2022 року відповідачем подані заперечення, у яких він акцентує увагу на тому, що спірний будинок був куплений ним 27.03.2018 року за ціною 78082,00 грн., тобто невдовзі після продажу 01.12.2017 року приватизованої квартири, яка була його особистою власністю, за ціною 98700,00 грн. Під час укладання договору купівлі-продажу будинку він, будучи юридично не обізнаною особою, не зважив на п.1.7 договору, оскільки за словами нотаріуса, це була шаблонна справа та договір є стандартним.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 і її представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

ОСОБА_1 додатково суду пояснила, що у листопаді 2014 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , у 2016 році у них народилася донька ОСОБА_3 . Весь час вони проживали у квартирі її батьків. Згодом вирішили придбати будинок. Кошти на придбання будинку були їх спільними коштами, а саме подарованими їм на весілля, крім того чоловік з 2014 року служив за контрактом в АТО, надсилав їй грошові кошти, які вона відкладала, вона також працювала і отримувала зарплату. На купівлю будинку у них не вистачало грошей, тому її батьки давали їм десь 40000,00 грн., також вона брала мікрокредити. Будинок вони придбавали у два етапи. Спочатку 23.12.2017 року був укладений попередній договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений нотаріусом. За домовленістю сторін вартість продажу будинку була визначена у 280000,00 грн., що еквівалентно 10000,00 доларів США. Під час укладення цього договору ними було сплачено завдаток у сумі 224000,00 грн, що еквівалентно 8000,00 грн. Основний договір купівлі-продажу був укладений 27.03.2018 року. Ними було сплачено 78082,00 грн. Саме ця сума була вказана в основному договорі, як ціна продажу. Відповідачем дійсно 23.12.2017 року була продана приватизована ним квартира за ціною 98700,00 грн. З цих грошей він дійсно вніс в рахунок оплати купівлі-продажу будинку приблизно 40000,00 грн. Після купівлі будинку вони зареєструвалися у цьому будинку, спільно здійснювали ремонт будинку, деякий час проживали в будинку, але в основному вони жили у її батьків. Наразі відносини з чоловіком зіпсувалися, він не пускає її до будинку, оселив там іншу жінку з сім`єю.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Представник відповідача ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відповіді на відзив. Суду додатково пояснила, що у договорі купівлі - продажу будинку від 27.03.2018 року була зазначена дійсна ціна за яку було придбано будинок. І ці кошти були сплачені відповідачем із грошей, одержаних ним від продажу своєї власної квартири. За попереднім договором купівлі-продажу від 23.12.2017 року кошти не сплачувалися. З якою метою укладався цей договір їй не відомо.

За клопотанням позивача в судовому засіданні були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_6 суду показала, що є подругою позивачки, сім`ю ОСОБА_7 знає з 2017 року. Їй відомо, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали однією сім`єю у батьків позивачки, потім вирішили купити будинок, разом шукали будинок, дивилися запропоновані варіанти. Після того, як придбали будинок спільно робили ремонт у ньому. Проте, в будинку вони практично не жили, проживали в будинку батьків.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що є сусідкою позивачки, знає позивачку і відповідача років 15. Десь у 2018 році вона давала їм у позику 20000,00 грн. на купівлю будинку, оскільки їм не вистачало коштів. Розписку не брала.

Свідок ОСОБА_9 , мати позивачки, суду показала, що дочка із зятем після одруження проживали у її квартирі. Потім вирішили купити будинок, довго шукали. Грошей у них не вистачало,тому вона особисто позичала кошти у своєї подруги ОСОБА_8 20000,00 грн. Чоловік брав кредит і вони дали дочці 40000,00 грн. У відповідача була квартира, яку він продав напередодні.

Вислухавши пояснення учасників провадження, показання свідків, дослідивши надані письмові докази, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію».

Згідно із ч.7 ст. 57 СК України якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За приписами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єкти права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебувають шлюбі, який був зареєстрований 08 листопада 2014 року.

У період шлюбу, а саме 01.12.2017 року, відповідач ОСОБА_2 набув у власність в процесі приватизації квартиру АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності, видане Департаментом Житлового господарства Дніпровської міської ради №б/н від 14.11.2017 року, що не заперечується позивачкою.

Відповідно до приписів п.4 ч.1 ст.57 СК України ця квартира була його особистою приватною власністю.

23 грудня 2017 року відповідач ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_2 , уклавши договір купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. і зареєстрований в реєстрі за №3306.

Згідно із пунктом 5 договору продаж цього нерухомого майна було вчинено за 98700,00 грн., які продавець отримав від покупця до підписання договору.

У цей же день, 23 грудня 2017 року, між відповідачем ОСОБА_2 і ОСОБА_10 був укладений попередній договір до договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений тим же приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. і зареєстрований в реєстрі за №3613.

Згідно із пунктом 2 цього попереднього договору покупець зобов`язався купити, а продавець зобов`язався продати вищевказане нерухоме майно за 280000,00 грн. до 01 лютого 2018 року. У разі зміни обмінного курсу ПАТ КБ «Приватбанк» долара США щодо курсу гривні, ця сума може бути більше або менше, але обов`язково такою, за яку в день посвідчення основного договору продавець зможе купити 10000,00 доларів США за комерційним обмінним курсом ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до пункту 4 договору, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, під час нотаріального посвідчення цього договору покупець передав, а продавець прийняв в якості завдатку грошову суму у розмірі 224000,0 грн., що на момент укладання цього договору еквівалентно 8000,00 доларів США, входить в загальну суму платежів за основним договором.

Доказів розірвання, зміни або визнання недійсним вказаного попереднього договору від 23.12.2017 року сторонами у справі суду не надано.

Таким чином, судом встановлено, що 23 грудня 2017 року відповідач, продавши особисту приватну власність квартиру, того ж дня вніс отримані ним від продажу квартири кошти у сумі 98700,00 грн., які є його особистою власністю, в рахунок оплати завдатку за попереднім договором до договору купівлі продажу спірного будинку.

Факт внесення відповідачем виручених від продажу квартири коштів на оплату завдатку під час укладання попереднього договору до договору купівлі-продажу будинку було підтверджено і позивачем. Проте, позивач зазначала, що відповідачем було внесено приблизно 40000,00 грн., однак жодних доказів на підтвердження своїх доводів суду не надала.

Основний договір купівлі продажу спірного будинку був укладений між покупцем - відповідачем ОСОБА_2 і продавцем ОСОБА_10 27 березня 2018 року. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. і зареєстровано у реєстрі за №1151.

Згідно із пунктом 2.1 договору продаж будинку було вчинено за 78082,00 грн., які продавець отримав до підписання договору.

Відповідно до пункту 1.7. покупець повідомив, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який ним набувається являється спільною власністю. Заява дружини - ОСОБА_1 , справжність підпису на якій посвідчено 27.03.2018 року за реєстровим номером №1150 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В.

Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок фактично було придбано за 302082,00 грн.( 224000+78082), що не заперечувалося позивачем.

З цієї суми відповідачем на придбання будинку було внесено 98700,00 грн., що були його особистою власністю, а 203382,00 грн. були спільними коштами подружжя. Таким чином, придбаний відповідачем житловий будинок є спільною власністю подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За приписами ч.1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.ч. 1,2,3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Зважаючи на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що поділу між подружжям підлягає частка у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя, яка була придбана за спільні кошти подружжя.

При визначені часток суд керувався Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, яка затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства №55 від 18.06.2007р.

Як зазначалося вище, судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 на придбання будинку були внесені особисті кошти у розмірі 98700,00 грн.

Тобто особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 є 1/3 частка спірного будинку (98700 х 100 : 302082 = 32,67 %, або 1/3).

Інші 2/3 частки є спільною власністю подружжя і підлягають поділу між ними в рівних частках кожному, тобто по 1/3 частці (203382 х 100 : 302082 = 67,33% або 2/3; 2/3 : 2 =1/3).

Таким чином, позивачу необхідно виділити у власність 1/3 частку спірного будинку, а у власності відповідача залишити 2/3 частки.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у загальному розмірі 1388,60 грн. ( за подання позову 992,40 грн., за подання заяви про забезпечення позову 496,20 грн.).

Відповідно до ч.7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Таким чином, заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2022 року, у виді: - заборони ОСОБА_2 або будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо державної реєстрації (перереєстрації) права власності та дії направлені на реалізацію, відчуження майна, а саме, Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ; - накладення арешту на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 27032018 року серія НВ № 427869,- продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поділити між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя.

Виділити у власність ОСОБА_1 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Залишити у власності ОСОБА_2 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1388,60 грн.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2022 продовжують діяти протягом дев`яносто днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 27.12.2022 року.

Суддя І.П. Прінь