КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/4550/21

номер провадження: 22-ц/824/3621/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Суханової Є.М., Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кучеренко Олени Вікторівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року у складі судді Гаврилової О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іващенко Наталія Володимирівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років, з метою прийняття спадщини як спадкоємець четвертої черги за законом,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В., про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років, з метою прийняття спадщини як спадкоємець четвертої черги за законом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з листопада 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом в квартирі останнього за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, здійснювали спільні витрати, зокрема, купували майно, продовольчі товари для спільного користування, здійснювали витрати на утримання квартири, оплату комунальних послуг. Позивачка вказувала, що оскільки ОСОБА_2 був чоловіком похилого віку і йому був необхідний постійний догляд, а дітей чи будь-кого з інших родичів у нього не було, то догляд за ним, виконання роботи по дому, купівлю продуктів, оплату комунальних послуг здійснювала вона.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Його поховання та всі пов`язані з цим витрати здійснювала позивачка. Вказувала, що після його смерті залишилась спадщина. З огляду на те, що заповіт відсутній, а дітей чи інших родичів у померлого не було, 27 серпня 2020 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець четвертої черги. 01 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не було надано документів, які підтверджують факт родинних відносин та/або факт проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_2 .

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , з листопада 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачкою не доведено наявності обов`язкових ознак, що притаманні сімейним відносинам, тобто: наявність спільного бюджету, харчування за спільні кошти, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При цьому, суд зазначив, що сам по собі факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в одній квартирі та догляд позивачки за ОСОБА_2 , як людиною з інвалідністю, не свідчить про наявність між вказаними особами фактичних сімейних відносин.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Кучеренко О.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинами справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, оцінюючи пояснення свідків, не проаналізував їх пояснення в розрізі відсутніх у справі інших письмових доказів наявності спільного бюджету в позивачки з померлим, що відносини в них були як чоловіка та дружини. Зазначає, що у них все було спільне, їли разом, за весь час їх спільного проживання її син допомагав їм, після смерті ОСОБА_2 позивачка організовувала його поховання. Вказує, що показання допитаних у суді свідків та надані позивачкою пояснення, є достовірними та відповідають дійсності, які відповідають інших доказам, що підтверджують факт проживання позивачки з ОСОБА_2 з листопада 2013 року, ведення спільного ведення домогосподарства, забезпечення їх всім необхідним, а також щодо формування спільного бюджету та порядку витрат під час їх спільного проживання.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_2 було ампутовано дві кінцівки та він не був спроможній самостійно забезпечувати умови свого життя. Всі ці обов`язки взяла на себе позивачка, яка турбувалась про нього, слідкувала за його здоров`ям, повністю вела їх господарство. Весь вільний час вони проводили спільно, разом їли та забезпечували спільне життя, виходи з рівня їх матеріального забезпечення. Тому вважає, що судом першої інстанції було невірно оцінено ведення спільного побуту позивачки з ОСОБА_2 , як лише доглядання позивачки за ним.

Представник Київської міської ради Харитонов М.С. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що суд першої інстанції належним чином здійснив оцінку доказів у справі та дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання її з ОСОБА_2 однією сім`єю більше п`яти років, з метою прийняття спадщини як спадкоємець четвертої черги за законом. Просить апеляційну скаргу представника позивачки відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який на момент смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на все належне йому майно, до складу якої входить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

27 серпня 2020 року позивачка ОСОБА_1 подала до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. заяву про прийняття спадщини.

01 грудня 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. із заявою, в якій як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 .

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. від 01 грудня 2020 року №51/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після померлого ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , у зв`язку з тим, що заявником не подано документів, які підтверджують факт родинних відносин та/або факт проживання однією сім`єю з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Водночас кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (ч.2 ст.1258 ЦК України).

Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.3 ст.1268 та ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У пункті 6 рішення від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч.2 ст.3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження факту проживання однією сім`єю більше п`яти років з ОСОБА_2 з листопада 2013 року до дня його смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачка посилалася на:

- копію довідки акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», з якої вбачається здійснення ОСОБА_1 платежів, у тому числі й за комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 19 вересня 2016 року по 30 липня 2020 року;

- копію довідки від 15 травня 2020 року, видана ОСОБА_1 щодо здійснення поховання померлого ОСОБА_2 ;

- копію акту від 27 травня 2020 року, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підтверджують проживання з 12 листопада 2013 року ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 .

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що в отриманих судом матеріалах спадкової справи наявна копія цього ж акту, проте без зазначення дати, з якої ОСОБА_1 проживає в квартирі (а.с.52, т.1).

Також для доведення обставин у справі щодо проживання позивачки із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, позивачем заявлено клопотання про виклик в судове засідання свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яке задоволене судом першої інстанції.

Допитані судом першої інстанції вказані вище свідки, показання яких досліджено (прослухано) апеляційним судом, пояснили таке:

свідок ОСОБА_5 пояснила, що з позивачкою знайома приблизно з 2015 року, відносини сусідські, померлого ОСОБА_2 , який був сусідом свідка, знала приблизно з середини 1990-х років. Зазначила, що позивачка із ОСОБА_2 проживали разом приблизно з 2015 року, після проведення останньому операцій. Свідок з позивачкою часто ходили на базар, позивачка доглядала за ОСОБА_2 , купувала продукти харчування. Також на припущення свідка, позивачка здійснювала організацію та оплату поховання ОСОБА_2 , оскільки більше не було кому цим займатись. При цьому, свідок зазначила, що ніколи не була в квартирі, де проживали ОСОБА_2 та позивачка. Зі слів позивачки їй відомо, що остання готувала їжу та прибирала в квартирі. Щодо спільного придбання ОСОБА_2 та позивачкою майна свідку нічого не відомо, свідок не спілкувалась з ОСОБА_2 стосовно того, які в нього стосунки з позивачкою;

свідок ОСОБА_3 пояснила, що з позивачкою познайомилась поблизу будинку приблизно влітку 2013 року, яка повідомила, що проживає в квартирі ОСОБА_2 , здійснює за ним догляд. З цього часу позивачка постійно проживала в квартирі. Свідок зазначила, що позивачка готувала, прибирала в квартирі, ходила в магазини, сплачувала за комунальні послуги. Позивачка розповідала, що здійснювала організацію та оплату поховання ОСОБА_2 . Стосунки між покійним та позивачкою були нормальні, дружні, взаємні, позивачка ставилась до нього по-сімейному. Також свідок показала, що декілька разів заходила до квартири, де проживали ОСОБА_2 та позивачка. За спостереженнями свідка відносини між ними більше були схожі як на здійснення догляду. Зазначила, що позивачка здійснила заміну дверей в квартирі, ОСОБА_2 надавав кошти позивачці та говорив їй, що купувати, їли вони разом;

свідок ОСОБА_4 пояснила, що з позивачкою познайомилась на початку зими 2013 року, а з ОСОБА_2 вона знайома приблизно 15 років. Зазначила, що їй позивачка розповідала, що її познайомили з ОСОБА_2 . Також свідок зазначила, що позивачка доглядала ОСОБА_2 , як жінка, як член сім`ї, ходила за продуктами, також позивачці передавали передачі. Після смерті ОСОБА_2 позивачка запрошувала свідка на поминки, проте свідок не ходила. Пояснила, що крім позивачки ніхто не міг здійснювати організацію похорон. Разом з тим, свідок зазначила, що між позивачкою та ОСОБА_2 були відносини, як між дружиною та чоловіком. Позивачка доглядала його, турбувалась про його здоров`я, вела всі домашні справи, купувала продукти харчування, вони турбувались один про одного. При цьому свідок зазначила, що особисто не була свідком відносин між позивачкою та ОСОБА_2 , ніколи не була в квартирі, де вони проживали та пояснила, що інтуїтивно вирішила, що вони проживають як сім`я.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 був особою з інвалідністю (ампутація обох ніг), отже безумовно потребував стороннього догляду та допомоги в придбанні ліків, продуктів харчування, здійсненні оплат за комунальні послуги тощо.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції інстанцій правильно встановив, що зазначені вище документи не підтверджують факт спільного проживання позивачки із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, оскільки вони не містять підтверджуючої інформації про обставини, на які посилається позивачка, а посилання заявника на показання свідків, допитаних під час судового розгляду, без наявності інших підтверджуючих доказів, не можуть бути самостійною підставою для встановлення факту спільного проживання.

Так, в довідці АТ КБ «ПриватБанк» відображена інформація про здійснення з картки позивачки платежів, починаючи з 19 вересня 2016 року, тобто менше ніж за п`ять років до часу відкриття спадщини, а в акті від 27 травня 2020 року, який підписаний ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , підписи яких засвідчено начальником ЖЕД-411, щодо проживання позивачки по АДРЕСА_1 з 12 листопада 2013 року, не є доказом проживання в квартирі саме з вказаної дати, оскільки, складаючи та підписуючи акт про проживання особи за певною адресою, особи які його підписують мають бути присутніми в даному помешканні на дату складання такого акту та можуть встановити проживання особи станом саме на цю дату.

Крім того, свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в суді першої інстанції пояснили, що ніколи не були у квартирі АДРЕСА_2 з часу їх знайомства з позивачкою та до часу смерті ОСОБА_2 .

Більше того, в матеріалах спадкової справи наявна копія цього ж акту, яку позивачка подала приватному нотаріусу та посвідчена останнім, в якій відсутнє зазначення дати, з якої вона проживає в квартирі (а.с.52, т.1), що свідчить про внесення в копію акту (а.с.21, т.1) вказаної інформації після звернення позивачки до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Також апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 щодо проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю є припущенням останніх, оскільки вони ніколи особисто не були свідками відносин позивачки та ОСОБА_2 , ніколи не спілкувались з останнім з приводу його ставлення до позивачки. Крім того, їх показання щодо наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сімейних відносин суперечать показанням свідка ОСОБА_3 , яка декілька разів була в квартирі та зазначила, що відносини між ними більше були схожі на догляд позивачки за ОСОБА_2 , який був особою з інвалідністю, у зв`язку з чим потребував відповідного догляду.

Крім того, судом першої інстанції правильно встановлено, що доводи позивачки про наявність у неї та ОСОБА_2 спільного бюджету спростовується поясненнями самої позивачки про те, що спадкодавець надавав їй кошти на придбання продуктів харчування та ліків, а доводи позивачки про встановлення нею дверей в квартирі (про що позивачкою не надано належних та допустимих доказів) не свідчить про те, що кошти на це витрачались зі спільного бюджету та про наявність такого.

Отже, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі у їх сукупності й надавши їм належну оцінку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачкою не доведено наявності обов`язкових ознак, що притаманні сімейним відносинам, тобто: наявність спільного бюджету, харчування за спільні кошти, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та, відповідно, про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років, з метою прийняття спадщини як спадкоємець четвертої черги за законом.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в одній квартирі та догляд позивачки за ОСОБА_2 , як людиною з інвалідністю, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не може свідчити про те, що між ними склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, фактичні сімейні відносини.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, оцінюючи пояснення свідків, не проаналізував їх пояснення в розрізі відсутніх у справі інших письмових доказів наявності спільного бюджету в позивачки з померлим, що відносини в них були як чоловіка та дружини, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Таким чином, матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кучеренко Олени Вікторівни - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: