Проваження № 22-ц/824/5390/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 серпня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 14 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування,-

в с т а н о в и в:

В провадженні Дніпровського районного суду м.Києва з грудня 2018 року перебувала вказана цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 14 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду з огляду на повторну неявку позивача в судове засідання.

Не погоджуючись із ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що 14 грудня 2021 року до суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Махині М.В. про оголошення перерви в судовому засіданні із посиланням на його зайнятість у розгляді інших справ та у зв`язку із перебуванням позивача на лікарняному. До клопотання були додані докази на підтвердження обставин неприбуття сторони позивача. Отже, представник позивача повідомив суд про причини неявки, які є поважними, об`єктивними, їх виникнення не залежить від волі позивача чи його представника, натомість суд усунувся від дослідження цих обставин. Вважає, що суд застосував положення п.3 ч.1 ст.257 та ч.5 ст.223 ЦПК України без урахування практики ЄСПЛ, в тому числі рішення у справі «Бартая проти Грузії». У вказаній справі ЄСПЛ дійшов висновку, що відмова суду перенести засідання за клопотанням адвоката, який брав участь в іншому процесі, та розгляд справи без захисника є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Залишаючи позов без розгляду, суд не врахував правові позиції Верховного Суду, який ненодноразово звертав увагу, що надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним

- 2 -

обмеженням права на доступ до суду (постанови Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 177/1163/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі № 9901/144/20 та від 30 вересня 2020 року у справі № 759/6512/17). У рішенні ЄСПЛ «Креуз проти Польщі» зазначено, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із ст.6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілей, яких прагнуть досягти. В оскаржуваній ухвалі суд не дослідив і не обгрунтував чи був позивач належно повідомлений про розгляд справи 01 листопада 2021 року за п`ять днів до засідання, що є важливим, а тому ухвала не відповідає вимогам щодо її законності і обгрунтованості. Суд не врахував, що судові засідання відкладалися з вини сторони відповідачів та хворобою судді, а тому покладення на с торону позивача вини зазатримку закінчення розгляду справи свідчить про застосування судом подвійних стандартів. З огляду на незаконність залишення позову без розгляду підлягає скасуванню ухвала в частині скасування заходів забезпечення позову.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та третя особа: ОСОБА_4 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Махиня М.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва як незаконну.

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокат Бугай Д.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Третя особа ОСОБА_4 та її представник адвокат Кравченко А.В. належним чином повідомлені про час розгляду справи, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Залишаючи позов ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що належним чином повідомлений позивач та його представник повторно, а саме 01 листопада та 14 грудня 2021 року не з`явилися в судові засідання, заяви про розгляд справи у їх відсутність не подали.

При цьому суд виходив з того, що посилання представника позивача у клопотанні про оголошення перерви в судовому засіданні на наявність поважних причин неявки не мають правового значення, оскільки поважність причин неявки в судове засідання пов`язується лише з першою неявкою, а при повторній неявці позов залишається без розгляду не залежно від причин такої неявки.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам процесуального закону.

Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Однією з підстав для залишення позову без розгляду є повторна, тобто двічі поспіль, неявка в судове засідання позивача, якщо від нього не надходило заяви про розгляд справи без його участі та існують перешкоди для такого розгляду.

Відповідно до положень ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового

- 3 -

засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Системний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне.

При цьому процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду при неповідомленні причин неявки. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними.

Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Тобто, згідно з вимогами процесуального закону суд не зобов`язаний з`ясовувати причини повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Також вказані норми законодавства не містять вказівки і на те, що для визнання неявки в судове засідання повторною попередня неявка повинна бути такою, що відбулася лише з невідомих суду причин, або з причин, що визнані судом неповажними. Правове значення в цьому випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Відповідна правова позиція викладена у постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17, в якій погоджуючись із судовими рішеннями про залишення позову без розгляду, Верховний Суд зазначив, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Наслідки у вигляді залишення позову без розгляду настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо нез`явлення позивача є перешкодою для розгляду справи. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи. Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

- 4 -

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 і його представник адвокат Махиня М.В. були належним чином повідомлені про розгляд справи 01 листопада 2021 року, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток позивачу - 12 жовтня 2021 року і його представнику 15 жовтня 2021 року (а.с.27-28).

01 листопада 2021 року адвокат Махиня М.В. подав клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні з огляду на його хворобу, яке судом задоволено і розгляд справи призначено на 14 грудня 2021 року.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 і його представник адвокат Махиня М.В. були належним чином повідомлені про розгляд справи 14 грудня 2021 року, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток позивачу - 25 листопада 2021 року і його представнику 15 листопада 2021 року (а.с.46-47).

14 грудня 2021 року адвокат Махиня М.В. подав клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні з огляду на його зайнятість у розгляді інших справ та у зв`язку із захворюванням позивача.

Встановивши, що позивач та його представник належно повідомлені про судові засідання, проте двічі поспіль ані позивач, ані його представник в судові засідання не з`явилися, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без розгляду з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, оскільки неявка позивача та його представника у судове засідання, призначене на 14 грудня 2021 року, є повторною, а заяви про розгляд справи за відсутності позивача до суду не надходило.

Доводи апеляційної скарги про те, що 14 грудня 2021 року до суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Махині М.В. про оголошення перерви в судовому засіданні із посиланням на його зайнятість у розгляді інших справ та у зв`язку із перебуванням позивача на лікарняному, які є поважними, об`єктивними, їх виникнення не залежить від волі позивача чи його представника, натомість суд усунувся від дослідження цих обставин, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Суд першої інстанції врахував подане клопотання і його зміст, зазначивши про це в тексті ухвали, та дав йому належну оцінку. Так, залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції вірно виходив з того, що посилання представника позивача у клопотанні про оголошення перерви в судовому засіданні з огляду на наявність поважних причин неявки не мають правового значення, оскільки поважність причин неявки в судове засідання пов`язується лише з першою неявкою, а при повторній неявці позов залишається без розгляду не залежно від причин такої неявки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками і вважає їх вірними з викладених вище підстав, в тому числі з урахуванням правової позиції Верховного Суду у наведеній вище постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 740/1734/18, де залишаючи без змін судові рішення про залишення позову без розгляду, Верховний Суд вказав, що суд не зобов`язаний з`ясовувати причини повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Такі висновки Верховного Суду є усталеними і сформовані у цілому ряді постанов, зокрема у постановах: від 07 серпня 2020 року у справі № 405/8125/15-ц, від 21 вересня 2020 року у справі № 658/1141/18, від 16 березня 2020 року у справі № 390/1076/18-ц, від 19 вересня 2018 року у справі 760/1143/16-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 201/15122/15-ц, де Верховний Суд зазначає, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду, а правове значення при залишенні позову без розгляду має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд

- 5 -

справи за відсутності позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд застосував положення п.3 ч.1 ст.257 та ч.5 ст.223 ЦПК України без урахування практики ЄСПЛ, в тому числі рішення у справі «Бартая проти Грузії», де ЄСПЛ вказав, що відмова суду перенести засідання за заявою адвоката, який брав участь в іншому процесі, і розгляд справи без захисника порушує ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані і такі, що не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали з наступних міркувань.

У справі «Бартая проти Грузії» було встановлено, що заявник не мав можливості брати участь у провадженні на рівних засадах із супротивною стороною, яка була представлена адвокатом, оскільки його адвокат був залучений в інше слухання в цей же час. Тобто, в даній справі встановлено, що відбувся розгляд справи п.Бартая по суті, без самого позивача і його представника, за наслідками якого судом ухвалене заочне рішення, тобто судом вирішене питання про цивільні права та обов`язки особи за її відсутності і без належного повідомлення, що є порушенням приниципу рівності сторін.

В даній справі розгляд справи по суті не відбувся, а позов ОСОБА_1 залишено без розгляду з огляду на повторну неявку позивача і його представника. Тобто, судом прийняте передбачене законом процесуальне рішення, а відтак відсутнє порушення принципу рівності та змагальності сторін у представленні суду доказів та доведенні їх переконливості, оскільки суд не приймав рішення про права та обов`язки позивачапо суті спору. Отже, обставини справи «Бартая проти Грузії» є відмінними від обставин у даній справі, що переглядається у апеляційному порядку, тому наведене рішення ЄСПЛ не може бути підставою для скасування оскарженого судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом практики ЄСПЛ, зокрема рішення «Креуз проти Польщі», де зазначено, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із ст.6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілей, яких прагнуть досягти, не спростовують висновків суду про наявність передбачених процесуальним законом підстав для залишення позову без розгляду.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людинияк джерела права.

Так згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, в тому числі щодо розгляду судом справи по суті та вирішення спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру упродовж розумного строку, а відтак Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд протягом розумного строку не тільки позивачу, а й іншій стороні - відповідачу, в тому числі при вирішенні питання про залишення позову без розгляду, оскільки відповідач вправі мати обгрунтовані сподівання на прийняття судом законних процесуальних рішень відповідно до приписів процесуального закону.

Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть

- 6 -

шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії», рішення від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).

Наведені вище положення п.3 ч.1 ст.257 ЦПК Українищодо наслідків повторної неявки позивача в судове засідання у вигляді залишення позову без розгляду незалежно від причин такої неявки є чіткими, доступними та прогнозованими для позивача і його представника, а тому не становлять порушення його прав.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин, будучи належно повідомленими та не з`явившись двічі поспіль в судове засідання, позивач та його представник очевидно та поза всяким розумним сумнівом діяли на власний розсуд та за своєї розсудливості і обачливості мали передбачати наслідки таких процесуальних дій.

Це по-перше.

По-друге, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Провадження у даній справі відкрите ухвалою судді від 27 грудня 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи її розгляд відкладався судом неодноразово за заявами сторони позивача, зокрема:

- перше судове засідання, призначене на 23 січня 2019 року, відкладено за заявою представника позивача про необхідність ознайомлення з матеріалами справи;

- наступне засідання, призначене на 23 січня 2019 року, відкладено у зв`язку із заявленим стороною позивача відводом судді і необхідністю вирішення цього відводу іншим суддею;

- у наступному судовому засіданні, призначеному на 04 червня 2019 року, судом відхилене клопотання сторони позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження і відкладено для набрання ухвалою законної сили;

- 26 червня 2019 року судове засідання не відбулося у зв`язку із оскарженням позивачем ухвали суду і направленням справи до суду апеляційної інстанції, а пізніше до касаційної інстанції за скаргою позивача;

- судове засідання, призначене на 04 травня 2020 року, відкладено за заявою представника позивача про необхідність відкладення до завершення карантинних заходів у зв`язку з поширенням коронавіруса;

- судове засідання 19 червня 2020 року відкладено за клопотанням позивача з огляду

- 7 -

на укладення ним договору з іншим адвокатом і зміною його поштової адреси та за клопотанням адвоката Махині М.В. про ознайомлення зі справою;

- 19 жовтня 2020 року представник позивача Махиня М.В. подав клопотання про відкладення розгляду у зв`язку із його захворюванням;

- 14 грудня 2020 року справа відкладена за клопотанням представника позивача адвоката Махині М.В. про відкладення розгляду у зв`язку із його зайнятістю в інших справах;

- 30 липня 2020 року представник позивача Махиня М.В. подав клопотання про відкладення розгляду у зв`язку із захворюванням позивача;

- 01 листопада 2021 року адвокат Махиня М.В. подав клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні з огляду на його хворобу, яке судом задоволено і розгляд справи призначено на 14 грудня 2021 року;

- 14 грудня 2021 року адвокат Махиня М.В. подав клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні з огляду на його зайнятість у розгляді інших справ та у зв`язку із захворюванням позивача.

Наведені обставини свідчать про недобросовісне користування позивачем та його представниками своїми процесуальними обов`язками, що суперечить ч.1 ст.44 ЦПК України.

Оцінюючи обставини, з урахуванням того, що дана справа не знаходить свого вирішення більше трьох років, що свідчить про порушення розумних строків її розгляду, причиною чого в тому числі були чисельні відкладення розгляду справи в суді першої інстанції за клопотаннями сторони позивача, апеляційний суд прийшов до висновку, що залишення позову ОСОБА_1 без розгляду грунтується на законі та переслідує легітимну мету, а також має розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами і поставленою метою, а тому не суперечить ст.6 Конвенції.

Аргументи апеляційної скарги про те, що, залишаючи позов без розгляду, суд застосував надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства, що визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду (постанови Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 177/1163/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі № 9901/144/20 та від 30 вересня 2020 року у справі № 759/6512/17), колегія суддів вважає безпідставними.

Зокрема, у справах № 177/1163/16-ц та № 9901/144/20 мають місце інші фактичні обставини, оскільки має місце оскарження позивачами ухвал суду про повернення позову у зв`язку із неусуненням недоліків.

У справі 759/6512/17 навпаки, Верховний Суд, скасував постанову суду апеляційної інстанції і залишив в силі ухвалу суду першої інстанції, якою позов залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача. При цьому Верховний Суд зазначив, що наслідки у вигляді залишення позову без розгляду настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд залишає позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи.

Такі висновки повністю узгоджуються із висновками суду першої інстанції в даній справі, яка переглядається.

Отже, з огляду на встановлені обставини, в тому числі порушення розумних строків її розгляду, причиною чого в тому числі були чисельні відкладення розгляду справи в суді першої інстанції за клопотаннями сторони позивача, прийняття судом рішення про залишення позову без розгляду не свідчить про формалізм.

Доводи апеляційної скарги про те, що в оскаржуваній ухвалі суд не дослідив і не обгрунтував чи був позивач належно повідомлений про розгляд справи 01 листопада 2021 року за п`ять днів до засідання, що є важливим, а тому ухвала не відповідає вимогам щодо її законності і обгрунтованості, спростовуються матеріалами справи в яких міститься

- 8 -

рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки на 01 листопада 2021 року (поштового відправлення) позивачу - 12 жовтня 2021 року з підписом отримувача та поштовим штемпелем з датою і штрихкодом відправлення.

Посилання у скарзі на те, що мали місце відкладення судових засідань за неявкою сторони відповідачів та хворобою судді, а тому покладання на сторону позивача вини за затримку закінчення розгляду справи свідчить про застосування судом подвійних стандартів, необгрунтовані. Таке мало місце проте носило поодинокий харектер, а не системний, як зі сторони позивача.

Також, колегія суддів погоджується із висновком суду про наявність підстав для скасування заходів забезпечення позову, оскільки у зв`язку із залишенням позову без розгляду відпала необхідність у забезпечені позову.

Відповідно до вимог ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Дана норма є імперативною і накладає на суд обов`язок у випадку залишенням позову без розгляду скасувати вжиті судом заходи забезпечення позову.

Даючи оцінку доводам позивача, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 14 грудня 2021 року залиишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: