РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року

м. Рівне

Справа № 571/215/20

Провадження № 22-ц/4815/1386/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Мороз А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракулов Дмитро Леонідович,

відповідача Головне Управління Держгеокадастру у Рівненській області,

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_2 адвокатом Корнієнком Максимом Олександровичем на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 29 серпня 2022 року (ухвалене у складі судді Комзюк А.Ф.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракулов Дмитро Леонідович про встановлення факту постійного проживання та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту виконання сімейних обов`язків,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракулов Дмитро Леонідович про встановлення факту постійного проживання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його брат ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2 в 2006 року зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 його брат ОСОБА_3 помер.

В період з моменту укладення відповідачкою шлюбу до моменту смерті його брата ОСОБА_2 постійно проживала в смт. Рокитне Рокитнівського району Рівненської області, з братом не проживала.

Вона не здійснювала переїзду зі всім своїм майном та господарством до брата, що підтверджувало б зміну місця постійного проживання.

З метою спадкування після смерті брата він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Крім нього за прийняттям спадщини звернулась також і ОСОБА_2 .

Для захисту цивільних прав та інтересів йому необхідно встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 в смт.Рокитне Рівненської області, оскільки у нього виникли труднощі при спадкуванні після смерті брата.

Покликаючись на вказані обставини просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 26 травня 2006 року по 31 грудня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 .

10 червня 2020 року ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про встановлення факту виконання сімейних обов`язків.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що позивач ОСОБА_1 оскаржив її шлюб з ОСОБА_3 , оскільки вважає, що спадщину після смерті ОСОБА_3 має успадкувати лише він.

Пояснює, що станом на 2006 рік, кожен з подружжя ще працював, вона у Рокитному, ОСОБА_3 у РФ, такий спосіб життя певною мірою впливав на час їхнього спілкування, однак, кожен рік починаючи з 2006 року, ОСОБА_3 приїздив до неї в смт.Рокитне напередодні її дня народження та проводив близько місяця з нею. Так само він приїздив до неї восени. В свою чергу, вона кожне літо приїздила в м. Бердянськ, де спільно з ОСОБА_3 проживала півтора - два місця в квартирі за адресою АДРЕСА_2 .

Підтвердженням спільного проживання, наявності спільного побуту та взаємних права та обов`язків між нею та ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі є та обставина, що завжди, починаючи з 2006 року по приїзду до смт.Рокитне, ОСОБА_3 зупинявся та проживав разом з нею у її будинку, за адресою АДРЕСА_3 , хоч до укладання шлюбу він завжди зупинявся в квартирі своєї матері, що також проживала в смт. Рокитне.

Крім того, вона та ОСОБА_3 разом подорожували, у 2010 році разом приїздили до м. Харкова, де проживає його рідна сестра.

Підтвердженням спільного проживання, наявності спільного побуту та взаємних права та обов`язків між нею та ОСОБА_3 , є та обставина, що вони проявляли турботу один до одного. ОСОБА_3 отримував досить велику зарплату, потім пенсію, частину отриманих коштів він завжди передавав їй, також висилав їй посилки. Крім того, вони майже кожен день телефонували один одному.

Натомість коли, у травні 2015 року ОСОБА_3 тяжко захворів, то вона приїздила до м. Бердянська та тривалий час доглядала його. Потім вона домовилася з його рідною сестрою ОСОБА_4 і вони по черзі почали доглядати ОСОБА_3 , так як у неї в смт. Рокитне залишалося господарство та будинок.

Коли вона дізналася від ОСОБА_4 про смерть ОСОБА_3 , одразу приїхала до м. Бердянська, організовувала його поховання, залишилася і на поминання на 9 день, лише потім поїхала до смт.Рокитне, у подальшому замовила йому пам`ятник, який встановила на його могилі. Після смерті ОСОБА_3 вона завжди відвідує кладовище м. Бердянську, де знаходиться могила її чоловіка.

Просила встановити факт взаємного виконання сімейних обов`язків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час перебування ними у шлюбі з 26 травня 2006 року по 31 грудня 2017 року, а саме: факт спільного проживання, наявності спільного побуту, взаємних прав та обов`язків.

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 29 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракулов Дмитро Леонідович про встановлення факту постійного проживання задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 в період з 26 травня 2006 року по 31 грудня 2017 року за адресою: АДРЕСА_3 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту виконання сімейних обов`язків, відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що сукупністю досліджених у судовому засіданні письмових доказів, пояснень сторін та свідків, у своєму поєднанні підтверджується факт проживання ОСОБА_2 в період з 26 травня 2006 року по 31 грудня 2017 року в АДРЕСА_3 . , а встановлення зазначеного факту породжує юридичні наслідки для позивача та впливає на його суб`єктивне право вирішення спору про спадкове майно, яке залишилося після смерті брата ОСОБА_3 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено, оскільки від встановлення факту спільного проживання, наявності спільного побуту, взаємних прав та обов`язків не може залежати виникнення права на спадкове майно чоловіка, яке вона реалізувала в порядку спадкування.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Корнієнко М.О. зазначає, що суд не застосував приписи ст. 29 ЦК України, якими врегульовано спірні взаємовідносини, у тому числі ч. 6 ст. 29 ЦК України, яка чітко вказує, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Суд не навів у рішенні мотивів, з яких не прийняв пояснення ОСОБА_2 про те, що вона мала два місця проживання як в смт. Рокитне так і в м. Бердянську.

Додає, що в Бердянському міськрайонному суді Запорізької області розглядається справа № 310/767/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

Встановлення факту виконання сімейних обов`язків матиме значення для вирішення вищевказаного спору Бердянським міськрайонним судом.

Вказаний юридичний факт породжує юридичні наслідки для ОСОБА_2 та впливає на її суб`єктивне право вирішення спору про визнання шлюбу недійсним та вирішення спору щодо спадкового майна.

Просить суд скасувати оскражуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про встановлення факту виконання сімейних обов`язків.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 є рідним братом ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 , Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України (а.с. 6,7 т. 1).

26 травня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 від 26.05.2006 року (а.с. 28, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 Небаба ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_2 від 02 січня 2018 року (а.с. 29, т. 1).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Позивач за первісним позовом вважає, що відповідачкою порушено його право на спадщину після смерті брата ОСОБА_3 , оскільки, на його думку, шлюб, був укладений між братом та ОСОБА_2 без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, а тому вона не має права на спадщину, що відкрилася після смерті брата.

Положеннями сімейного законодавства, а саме ст. 40 СК України встановлено спосіб захисту прав, у випадку укладення жінкою та чоловіком шлюбу без наміру створення сім`ї, а саме визнання такого шлюбу недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 вже реалізовано вказаний спосіб захисту його прав. Ним подано позов до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, який перебуває на розгляді у Бердянському міськрайонному суді Запорізької області.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 в період з 26 травня 2006 року по 31 грудня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 не впливає на реалізацію позивачем його спадкових прав, не є ефективним способом захисту його прав, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Стосовно відмови суду першої інстанції у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту виконання сімейних обов`язків необхідно зазначити наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 26 травня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 від 26.05.2006 року (а.с. 28, т. 1).

Встановлення судом факту спільного проживання, наявності спільного побуту, взаємних прав та обов`язків не має правового значення для набуття ОСОБА_2 права на спадщину після смерті чоловіка, оскільки їх шлюб зареєстровано у встановленому законом порядку, а набуття прав та обов`язків подружжя з моменту реєстрації шлюбу презюмується.

Таким чином місцевим судом правомірно відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту виконання сімейних обов`язків.

Ураховуючи те, що судом, в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракулов Дмитро Леонідович про встановлення факту постійного проживання неповно з`ясовано фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, постановлене ним рішення, у цій частині, підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом апеляційної інстанції задоволено апеляційну скаргу в частині первісного позову, то з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1261,2 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

На підставі ст. 40 СК України, 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_2 адвокатом Корнієнком Максимом Олександровичем задовольнити частково.

Рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 29 серпня 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракулов Дмитро Леонідович про встановлення факту постійного проживання скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракулов Дмитро Леонідович про встановлення факту постійного проживання відмовити.

В іншій частині рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 29 серпня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1261 грн 20 коп - в рахунок відшкодування сплаченого нею судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.