Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/3290/19
Провадження № 2/376/64/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2022 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: Головуючого судді - КоваленкаО. М.,

при секретарі - Таранчук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора Сквирської міської ради Київської області Яремко Марини Василівни про скасування державної реєстрації права власності та відновлення порушених прав,

ВСТАНОВИВ:

11.12.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Сквирського районного суду Київської області до ОСОБА_2 , Державного реєстратора Сквирської міської ради Київської області Яремко Марини Василівни про скасування державної реєстрації права власності та відновлення порушених прав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2019 року справу передано до розгляду судді Клочку В.М.Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 16.12.2019 року провадження в справі відкрито та призначено судове засідання.

03.09.2020 року згідно розпорядження керівника апарату Сквирського районного суду Київської області № 136 від 03.09.2020 року, щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, у зв`язку з тимчасовим відстороненням від здійснення правосуддя судді Клочка В.М., справу за результатами автоматизованого розподілу документообігу передано на розгляд головуючому судді Коваленку О.М.

Відповідно до ч.2 ст.213 ЦПК України у разі заміни одного із суддів під час судового розгляду справа розглядається спочатку.

03.09.2020 р. Судом прийнято до свого провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора Сквирської міської ради Київської області Яремко Марини Василівни про скасування державної реєстрації права власності та відновлення порушених прав.

Ухвалою судді Сквирського районного суду Київської області від 19.11.2020 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду.

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , державного реєстратора Сквирської міської ради Яремко Марини Василівни про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок за адресоюАДРЕСА_1 , загальною площею 123,4 кв.м. за індексним номером у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №45798237.

В обгрунтування позову зазначила, що рішенням Сквирського районного суду Київської області від 07 листопада 2012 року задоволено позов ОСОБА_2 до Сквирської міської ради Київської області про встановлення факту спільного проживання, про визнання права власності на майно в порядку спадкування у справі №1022/3207/2012.

Встановлено факт, що ОСОБА_2 проживав однією сім`єю з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, житловою площею 123,4 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла. На підставі вищезазначеного рішення Сквирського районного суду Київської області від 07.11.2012 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на будинок державним реєстратором Яремко Марина Василівна, Сквирська міська рада Київської області за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкритим розділом), індексний номер:45798237 від 04.03.2019 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року рішення Сквирського районного суду Київської області від 07 листопада 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Сквирської міської ради Київської області про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. У зв`язку із тим, що постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року скасовано право власності на житловий будинок за адресою:АДРЕСА_1 , загальною площею 123,4 кв.м. за ОСОБА_2 , 22 листопада 2019 року.

Позивач звернулася до державного реєстратора Сквирської районної державної адміністрації із Заявою про скасування права власності від 22.11.19 року де просила скасувати рішення про державну реєстрацію право власності за ОСОБА_2 та внести даний запис до державного реєстру. Але державним реєстром відмовлено позивачу у виконані заяви від 22.11.19 р., на підставі того, що в судовому рішенні повинно бути прямо зазначено про скасування певної реєстрації. З урахуванням викладеного, позивач просила суд: відповідно постанови Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року по справі №1022/3207/2012 скасувати зареєстроване за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок за адресою:АДРЕСА_1 , загальною площею 123,4 кв.м., за індексний номером у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 45798237, реєстраційний об`єкт нерухомого майна:240 від 04 березня 2019 року та відновити дані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на житловий будинок за адресою:АДРЕСА_1 , загальною площею 123,4 кв.м., за ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як за такою, що мала належне право власності на дане майно згідно чинного законодавства.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, її представник ОСОБА_4 подав до суду заяву, в якій просив судові засідання провести без участі позивача та представника, позовні вимоги підтриав в повному обсязі (а.с.147,179,193,232).

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Любченко Наталія Юріївна в судових засіданнях просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з підстав необгрунованості позовних вимог, відсутності доказів порушеного права позивач, позивачем невірно обрано спосіб захисту та розглянути справу у відсутність відповідача та його представника (а.с.233).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання на підставі вимог ст. ст.223,247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивачка заявила позовну вимогу про скасування відповідно постанови Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року по справі № 1022/3207/2012 зареєстроване за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, що за адресоюАДРЕСА_1 , загальною площею 123,4 кв.м. за індексним номером у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №45798237, реєстраційний об`єкт нерухомого майна:240 від 04 березня 2019 року та відновити дані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на житловий будинок за адресоюАДРЕСА_1 , загальною площею 123,4 кв.м., за ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як за такою, що мала належне право власності на дане майно згідно чинного законодавства, з тих підстав, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 ..

Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав (пункти 8, 9 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації.

Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункт другий частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідності до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Крім того, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, тлумачення наведеної норми права (у редакції, яка діяла на час ухвалення судових рішень у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до вимог п. п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

При вирішенні питання щодо правильності обраного позивачем способу захисту своїх порушених чи оспорюваних прав та інтересів, суд приходить до наступних висновків.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших.

При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.6).

Таким чином, позовна вимога позивачки про скасування відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року по справі № 1022/3207/2012 зареєстрованого за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, що за адресою:АДРЕСА_1 , загальною площею 123,4 кв.м. за індексним номером у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №45798237, реєстраційний об`єкт нерухомого майна:240 від 04 березня 2019 року та відновити дані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на житловий будинок за адресоюАДРЕСА_1 , загальною площею 123,4 кв.м., за ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як за такою, що мала належне право власності на дане майно згідно чинного законодавства, з тих підстав, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , не відповідає належному способу захисту у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 73-76).

За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Частиною першою статі 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, відповідно до вимог статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладеного суд вважає, що позивачкою не надано достатньо доказів, які свідчать про законність її вимог, в той час, коли відповідачем спростовано позовні вимоги, тому суд приходить до висновку про доцільність ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову.

Судовий збір, згідно з вимогами частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача;2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин та відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд вважає за доцільне, покладення судових витрат у справі на позивачку.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2,4,5,12,13, 19,76 81, 89, 141, 223,247,258,259,263 265,351,352,354 ЦПК України,ст. 2,10,26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 16,182 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора Сквирської міської ради Київської області Яремко Марини Василівни про скасування державної реєстрації права власності та відновлення порушених прав відмовити в повному обсязі.

З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: О.М. Коваленко