Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3048/19 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 66 Доповідач Микитюк О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Микитюк О. Ю. суддів Григорусь Н.Й.

Галацевич О.М.

при секретарі Бірюченко Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу №278/3048/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (треті особи: Служба у справах дітей Житомирської міської ради, ОСОБА_5 ) про зняття з реєстраційного обліку та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та земельною ділянкою

за апеляційною скаргою адвоката Ревуцького Сергія Борисовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. у м. Житомирі,

встановив:

В листопаді 2019 року ТОВ "Кредитні ініціативи" звернулось до суду з позовом про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати відповідачів такими, що втратили право користування даним житловим будинком та земельною ділянкою площею 1000 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:001:0378 в порядку, встановленому ст.37,38 ЗУ «Про іпотеку». В обґрунтування позову товариство зазначало, що за ним зареєстровано право власності на житловий будинок, в якому без законних підстав проживають відповідачі, що порушує його права власника.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відмовлено у задоволенні позовних вимог про зняття відповідачів з реєстрації та визнання їх такими, що втратили право користування земельною ділянкою. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Ревуцький С.Б., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що житло придбано за особисті кошти відповідачів, а не за кредитні кошти, тому вони не можуть бути позбавлені житла без надання іншого житла. Такий висновок міститься у постанові КЦС ВС від 31 березня 2021 року у справі №753/72/17.

За клопотанням ТОВ "Кредитні ініціативи" апеляційний суд залучив до участі у справі третю особу ОСОБА_5 .

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 04 червня 2007 року між ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №ф-295для будівництва жилого будинку на суму 18300 доларів США строком до 03 червня 2027 року, а 23 листопада 2007 року договір про внесення змін і доповнень до даного договору, яким збільшено розмір кредиту до 57300 доларів США (а.с.171-185).

07 червня 2007 року ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки №2795, предметом якого є земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:001:0378 (а.с. 4-5).

30 листопада 2007 року Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_1 уклали договір про внесення змін та доповнень до вищезазначеного договору іпотеки, яким було доповнено договір положенням про те, що предметом іпотеки, окрім вищезазначеної земельної ділянки, є об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав № 176928593 від 09 серпня 2019 року за ТОВ "Кредитні ініціативи" 26 липня 2019 року було зареєстровано право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі: повідомлення про вручення поштового відправлення від 25.01.2019 року; кредитного договору, серія та номер: Ф-295, від 04.06.2007 року; договору про внесення змін, серія та номер: 3/02 Ф-295, від 23.09.2009 року; іпотечного договору, серія та номер: 2795, від 07.06.2007 року; вимоги ТОВ "Кредитні ініціативи"; договору про внесення змін та доповнень, серія та номер: 2795, від 07.06.2007 року; договору про передачу прав за договорами забезпечення, серія та номер: 1423, від 17.12.2012 року (а.с.7).

За інформацією Управління з розвитку села Вереси Житомирської міської ради у житловому будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 40).

У жовтні 2019 року ТОВ "Кредитні ініціативи" надіслало ОСОБА_1 вимогу про добровільне виселення всіма мешканцями з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» а ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Висновок суду першої інстанції про придбання спірного житлового приміщення за рахунок кредитних коштів не відповідає змісту договору про іпотечний кредит, згідно якого кошти отримані на будівництво будинку, та зроблений без урахування тієї обставини, що в іпотеку був переданий об`єкт незавершеного будівництва готовністю 58%, а право власності позивач оформив на житловий будинок.

Як зазначив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав, а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Належних та допустимих доказів придбання будинку за кредитні кошти позивач не надав. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин рішення в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення щодо відмови у позові, підстави для скасування рішення в цій частині відсутні.

Керуючись ст.ст.259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Ревуцького Сергія Борисовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Скасувати рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2020 року в частині визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: