ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/2362/22

Провадження № 22-ц/4820/1866/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представниці відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи Приватне виробниче підприємство «Добробут-СП», Виконавчий комітет Хмельницької міської ради як орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Хмельницької міської ради, про розірвання договору оренди квартири та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2022 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи Приватне виробниче підприємство «Добробут-СП» (далі ПВП «Добробут-СП»), Виконавчий комітет Хмельницької міської ради як орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Хмельницької міської ради (далі орган опіки та піклування), про розірвання договору оренди квартири та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

ОСОБА_3 зазначив, що на підставі свідоцтва від 26 травня 2021 року, виданого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Яроцькою Т.В., він є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,8 кв.м, житловою площею 16,5 кв.м (далі квартира). 14 червня 2021 року позивач зареєстрував своє місце проживання у квартирі, наразі він не може вселитися в житло у зв`язку з проживанням у ньому відповідачів із дітьми.

Як з`ясувалося згодом, 1 грудня 2017 року попередній власник квартири, ПВП «Добробут-СП», і ОСОБА_4 уклали договір оренди квартири, за умовами якого ПВП «Добробут-СП» передало ОСОБА_4 квартиру у тимчасове платне користування (оренду).

Після набуття позивачем права власності на квартиру до нього перейшли всі права та обов`язки наймодавця за договором. Оскільки квартира необхідна для проживання позивача та членів його сім`ї, то він направив ОСОБА_4 повідомлення про розірвання договору оренди квартири з 17 січня 2022 року. Натомість, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не покидають займане помешкання, не сплачують житлово-комунальні послуги, не допускають позивача до квартири та не дають йому можливість вільно користуватися своїм майном. Ці перешкоди мають бути усунуті шляхом виселення відповідачів із займаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

За таких обставин ОСОБА_3 просив суд:

розірвати договір оренди квартири від 1 грудня 2017 року, який укладений між ОСОБА_4 та ПВП «Добробут-СП», щодо квартири;

усунути йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення з неї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2022 року в позові відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 15 000 грн витрат на правничу допомогу.

Суд першої інстанції керувався тим, що у зв`язку зі зміною власника квартири, переданої в найм, до ОСОБА_3 перейшли всі права та обов`язки наймодавця за договором оренди квартири від 1 грудня 2017 року. ОСОБА_4 виконує належним чином зобов`язання за цим договором, а тому підстави для його розірвання та виселення відповідачів відсутні. Водночас виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом із дітьми з квартири призведе до невиправданого втручання у їх право на повагу до приватного життя та право на житло. Оскільки в позові ОСОБА_3 відмовлено, то на нього слід покласти понесені ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких є обґрунтованим, співмірним із складністю справи, наданих адвокатом послуг і значенням справи для відповідача.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що після набуття права власності на квартиру до ОСОБА_3 перейшли всі права та обов`язки наймодавця за договором оренди квартири від 1 грудня 2017 року. ОСОБА_3 не має іншого житла, у зв`язку з чим існує необхідність у використанні ним квартири для особистого проживання та проживання членів його сім`ї. Оскільки ОСОБА_3 дотримано процедуру розірвання договору оренди квартири та надіслано наймачеві відповідне попередження, то цей договір є розірваним з 17 січня 2022 року. Відповідачі забезпечені іншим житлом, а тому виселення з квартири не призведе до порушення їх житлових прав. Суд не звернув уваги на вказані обставини, не застосував норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову. Також суд поклав на ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких є неспівмірним із складністю справи та наданих адвокатом послуг.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.

ОСОБА_5 , ПВП «Добробут-СП», орган опіки та піклування не висловили своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

На підставі свідоцтва про право власності від 24 червня 2014 року квартира належала ПВП «Добробут-СП».

1 грудня 2017 року ПВП «Добробут-СП» і ОСОБА_4 уклали договір оренди квартири, за умовами якого ПВП «Добробут-СП» передало ОСОБА_4 квартиру у тимчасове платне користування (оренду) строком на 15 років, а саме до 1 грудня 2032 року.

Із пункту 1.3 договору оренди квартири слідує, що приміщення передається для проживання ОСОБА_4 та членів його сім`ї.

Згідно пункту 4.1 договору оренди квартири розмір щомісячної орендної плати за користування приміщенням становить 800 грн.

Пунктом 5.4 договору оренди квартири визначено, що цей договір припиняється у випадках: закінчення строку, на який його було укладено; дострокового розірвання договору за взаємною згодою сторін; в інших випадках, передбачених чинним законодавством та цим договором.

ПВП «Добробут-СП» передало ОСОБА_4 квартиру за актом приймання-передачі від 1 грудня 2017 року, в якому сторони підтвердили, що приміщення потребує ремонту, відсутні двері, вікна, не виконанні будь-які внутрішні оздоблювальні роботи.

30 червня 2018 року ПВП «Добробут-СП» і ОСОБА_4 склали акт про те, що ОСОБА_4 за погодженням із ПВП «Добробут-СП» здійснені ремонтні роботи (невід`ємні поліпшення) квартири загальною вартістю 198 145 грн, які зараховуються в рахунок плати за користування квартирою. При цьому сторони підтвердили, що орендна плата згідно договору оренди квартири від 1 грудня 2017 року сплачена ОСОБА_4 належним чином та у повному обсязі за весь період оренди 15 років.

26 травня 2021 року приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Яроцька Т.В. на підставі акта про проведення електронних торгів (аукціону), складеного Другим відділом державної виконавчої служби у місті Хмельницькому від 26 травня 2021 року №33749, видала ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на квартиру (зареєстровано в реєстрі за №549), із якого слідує, що квартира придбана ОСОБА_3 за 461 600 грн. 14 червня 2021 року ОСОБА_3 зареєстрував своє місце проживання у квартирі.

ОСОБА_4 та члени його сім`ї, дружина ОСОБА_5 і діти ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , фактично проживають у квартирі. ОСОБА_4 виконує зобов`язання за договором оренди квартири в частині використання приміщення за цільовим призначенням, оплати житлово-комунальних послуг і дотримання технічних правил.

Водночас місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_2 , а місце проживання ОСОБА_5 і малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у будинку АДРЕСА_3 .

16 листопада 2021 року ОСОБА_3 надіслав ОСОБА_4 повідомлення про розірвання договору оренди квартири від 1 грудня 2017 року з 17 січня 2022 року у зв`язку з необхідністю використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї з вимогою про виселення з квартири.

Згідно висновку органу опіки та піклування від 22 квітня 2022 року розірвання договору оренди квартири та виселення малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з квартири призведе до позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дітей, суперечить їх інтересам та є недоцільними.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

а) щодо вирішення спору по суті заявлених вимог

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України (далі ЖК України), згідно яких ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Із положень ст. 4 ЖК України слідує, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. До житлового фонду включаються жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд).

Згідно зі ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

До цих засад віднесено свободу договору (пункт 3), справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

За договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату (ч. 1 ст. 810 ЦК України).

Як передбачено ст. 814 ЦК України, у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Згідно з ч. 3 ст. 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

Із положень ст. 826 ЦК України слідує, що у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.

Аналогічні приписи містяться у статтях 168, 169 ЖК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд) як джерело права.

За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (п. 1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (п. 2).

Суд у справі «Садов`як проти України» (Sadovyak v. Ukraine, заява №17365/14, п. 27 рішення від 17 травня 2018 року) вказав на те, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Як зазначив Суд у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03, п.п. 40, 41 рішення від 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У п. 44 вказаного рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03) Суд зауважив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

В силу ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з рішенням Суду від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden, заяви №№7151/75, 7152/75) положення статті 1 Першого протоколу Конвенції містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Суд керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Суду від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Власник (титульний володілець) може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову.

До негаторних позовів віднесені позадоговірні вимоги власників, які володіють річчю, до третіх осіб про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування та розпоряджання майном.

Суб`єктивне право фізичної особи на житло це можливість людини і громадянина мати житло у власності чи одержати його за договором найму, користуватися житлом та вимагати від інших осіб або держави забезпечення реалізації цього права.

Однією з гарантій реалізації права фізичної особи на житло є законодавче закріплення недоторканості та неможливості протиправного позбавлення житла. Фізична особа може бути позбавлена займаного жилого приміщення або обмежена у праві користування лише на підставі чинного закону і за рішенням компетентного суду.

Цивільне законодавство встановлює презумпцію свободи договору, яка полягає насамперед у вільному волевиявленні особи на вступ у договірні відносини, а також у вільному визначенні особою умов договору, в яких фіксуються взаємні права та обов`язки його сторін.

Реалізація принципу свободи договору передбачає також право його сторін змінити (повністю або частково) та припинити (розірвати) договір, якщо інше не передбачено законом або договором.

Свобода договору не є абсолютною (необмеженою): вона існує в рамках норм чинного законодавства, а дії сторін договору мають ґрунтуватися на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору.

За загальним правилом зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас законодавець передбачає випадки, коли одна із сторін договору може звернутися до суду з позовом про внесення змін до договору чи про його розірвання. Такі випадки можуть бути встановлені договором.

Відносини, пов`язані з орендою майна, в тому числі житла, здійснюються на договірних засадах.

Договір оренди житла є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої орендодавець зобов`язується передати орендареві житлове приміщення для проживання, а орендар, у свою чергу, зобов`язується використовувати це приміщення за цільовим призначенням і вносити орендодавцеві плату за житло (орендну плату).

Договір житлового найму не припиняється із зміною власника житла. До нового власника переходять усі права та обов`язки за цим договором.

Наймодавець має право вимагати розірвання договору найму у разі необхідності використання житла для проживання його самого або членів його сім`ї. В такому випадку наймодавець має право розірвати договір, попередивши наймача не пізніше ніж за два місці.

Розірвання договору житлового найму має наслідком припинення взаємних прав і обов`язків сторін. Правовим наслідком є виселення наймача та членів його сім`ї із займаного приміщення за рішенням суду без надання іншого житлового приміщення.

Згідно принципів застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у вищевказаних рішеннях Суду, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Вимога про позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У справі, що розглядається, виселення відповідачів у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та недобросовісності дій іншої сторони договору найму (наймодавця), внаслідок чого відповідачі разом із малолітніми дітьми можуть втратити не лише право на користування спірним житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

Зібрані докази вказують на те, що на виконання зобов`язання за договором оренди квартири від 1 грудня 2017 року ПВП «Добробут-СП» передало ОСОБА_4 у тимчасове платне користування квартиру, яка не була придатна для проживання. В рахунок орендної плати ОСОБА_4 здійснив невід`ємні поліпшення квартири та відремонтував її, внаслідок чого ним внесена орендна плата наперед у повному обсязі за весь період оренди. Також ОСОБА_4 виконує поточні зобов`язання за договором оренди квартири, в тому числі щодо оплати житлово-комунальних послуг.

Внаслідок набуття права власності на квартиру до ОСОБА_3 перейшли права та обов`язки наймодавця. При цьому позивач був обізнаний про те, що квартира є предметом чинного договору найму, та мав реальну можливість оцінити ризики та обмеження пов`язані з її придбанням.

ОСОБА_4 є власником Ѕ частки однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , натомість він не проживає у цій квартирі через неприязні відносини з іншим співвласником житла.

Водночас ОСОБА_5 разом із малолітніми дітьми не забезпечені житлом у м. Хмельницькому.

У той же час ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу квартири від 31 жовтня 2011 року придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 (в справі відсутні дані про відчуження позивачем цієї квартири). Фактично ОСОБА_3 проживає у трикімнатній квартирі своєї матері, ОСОБА_8 , АДРЕСА_5 . Тобто ОСОБА_3 є таким, що забезпечений житлом у м. Хмельницькому.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для розірвання договору оренди квартири відсутні, а виселення відповідачів разом із дітьми з квартири без надання їм іншого житла, призведе до непропорційного втручання в їх право на повагу до приватного життя та право на житло.

Посилання ОСОБА_3 на обґрунтованість своїх вимог і неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дотримався норм матеріального права, є безпідставними.

б) щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон №5076-VI) представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI).

В силу ст. 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами .

Як передбачено ст. 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Статтею 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Із положень ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В силу ч.ч. 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.

До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Розмір гонорару адвоката та порядок його обчислення визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом на підставі укладеного ними договору, при цьому гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.

Чинне законодавство визначає критерії, які мають бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування понесених учасником справи витрат на професійну правничу допомогу.

Зокрема, відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу адвоката, розмір яких є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Водночас, у разі, якщо понесені особою витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям співмірності, то за обґрунтованим клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір указаних судових витрат. Процесуальний закон виключає ініціативу суду щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, якщо ці витрати не відповідають критерію співмірності.

Саме таку правову позицію висловили Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року (справа №755/9215/15-ц) та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 3 червня 2020 року (справа №211/1674/19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Із матеріалів справи слідує, що на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 23 лютого 2022 року №23/02/22 (т. 1 а.с. 199) Адвокатське об`єднання «Юрколегія» (далі АО «Юрколегія») надавало ОСОБА_4 професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у виді складення відзиву по справі та здійснення представництва інтересів клієнта в судовому засіданні.

За додатковою угодою від 23 лютого 2022 року до цього договору (т. 1 а.с. 200) сторони визначили вартість правових послуг (гонорару) в сумі 15 000 грн (за підготовку та надання відзиву по справі 7 500 грн, за представництво інтересів клієнта в суді 7 500 грн).

Згідно квитанції від 25 липня 2022 року (т. 2 а.с. 93) ОСОБА_4 вніс на банківський рахунок АО «Юрколегія» 15 000 грн.

Відповідно до ордера на надання правничої (правової допомоги) серії ВХ №1022792, виданого АО «Юрколегія» (т. 1 а.с. 244-245), професійну правничу допомогу ОСОБА_4 надавала адвокатка Чулкова Н.К., яка підготувала та подала на підпис відповідача відзив на позов з доданими письмовими доказами (т. 1 а.с. 68-198), подавала суду письмові докази (т. 2 а.с. 1-7, 19-40, 67-75, 93-96), приймала участь у підготовчому та судовому засіданнях 5, 18 травня, 26 липня, 29 вересня 2022 року (т. 1 а.с. 240; т. 2 а.с. 16, 76, 98).

Визначений АО «Юрколегія» та ОСОБА_4 розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання цих робіт, обсягом наданих адвокатом послуг. Крім того, справа має виняткове значення для ОСОБА_4 , оскільки до нього заявлена вимога про виселення, що могло потягнути за собою втрату відповідачем права на житло. АО «Юрколегія» та ОСОБА_4 врахували цю обставину при визначенні розміру гонорару.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно керувався тим, що розмір витрат ОСОБА_4 на професійну правничу допомогу відповідає критеріям реальності та співмірності, а оскільки в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 відмовлено, то ці судові витрати слід покласти на позивача в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявлений ОСОБА_4 розмір витрат на професійну правничу допомогу (15 000 грн) не є співмірним із складністю справи та наданих адвокатом послуг не відповідають фактичним обставинам справи.

Посилання ОСОБА_3 на наявність підстав для зменшення розміру витрат ОСОБА_4 на професійну правничу допомогу є необґрунтованими.

При цьому висновки суду першої інстанції не суперечать правовим позиціям, висловленим Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 листопада 2021 року (справа №648/2776/20).

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Щодо судових витрат в апеляційному суді

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в позові ОСОБА_3 відмовлено, а апеляційна скарга позивача залишена без задоволення, то понесені ним витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 977 грн 20 коп. не відшкодовуються.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 14 грудня 2022 року №14/12/22 (т. 2 а.с. 157) АО «Юрколегія» надавало ОСОБА_4 професійну правничу допомогу в апеляційному суді у виді складення відзиву на апеляційну скаргу та здійснення представництва інтересів клієнта в судовому засіданні.

За додатковою угодою від 14 грудня 2022 року до цього договору (т. 2 а.с. 158) сторони визначили вартість правових послуг (гонорару) в сумі 10 000 грн (за підготовку та надання відзиву на апеляційну скаргу 5 000 грн, за представництво інтересів клієнта в суді 5 000 грн).

Згідно квитанції від 15 грудня 2022 року (т. 2 а.с. 159) ОСОБА_4 вніс на банківський рахунок АО «Юрколегія» 10 000 грн.

Визначений АО «Юрколегія» та ОСОБА_4 розмір витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання цих робіт і значенням справи для відповідача.

Оскільки в позові ОСОБА_3 відмовлено, а апеляційна скарга позивача залишена без задоволення, то з нього на користь ОСОБА_4 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в апеляційному суді у розмірі 10 000 грн. Підстави для зменшення розміру цих судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2022 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_6 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 (місце проживання АДРЕСА_7 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 10 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 грудня 2022 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Павловська А.А.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 23