Номер провадження: 22-ц/813/4609/22
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А. П., Погорєлова С.О.,

за участю секретаря Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.09.2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ексімфуд» про зміну дати, формулювання причин звільнення та зобов`язання видати трудову книжку, -

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

09.04.2021 року позивачка звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ексімфуд» про зміну дати, формулювання причин звільнення та зобов`язання видати трудову книжку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 , працювала у відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Ексімфуд", з 16.01.2019 року на посаді менеджер ЗЕД. 08.04.2021 року перевіряючи у органах Пенсійного фонду України нарахування пенсійного стажу, їй стало відомо, що вона була звільнена з займаної посади на ТОВ «Ексімфуд» з підстав передбачених п.4 ст. 40 КЗПП України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Наприкінці 2019 року у ТОВ «Ексімфуд» відбулася криза керівництва даного підприємства, що позначилось як на роботі товариства так і на взаємовідносинах в колективі. Ці обставини спонукали її прийняти рішення про звільнення з займаної посади за власним бажанням. Остаточним переконанням звільнитись за власним бажанням, став факт порушення в лютому 2020 року трудового законодавства з боку ТОВ «Ексімфуд», а саме порядку і строків виплати заробітної платні передбачені ст. 115 КЗПП України та зміну фактичного місцезнаходження фірми (Відповідач, його керівні органи, переїхав в інший офіс) без повідомлення про ці зміни працівників.

Порушення трудового законодавства з боку ТОВ «Ексімфуд» підтверджується Випискою з мого банківського рахунку позивача по виплаті заробітної платні, виплата якої була припинена та не нараховувалась з 1 лютого 2020року, крім того цей факт підтверджується Формою ОК -7 ІНДИВІДУАЛЬНІ ВІДОМОСТІ ПРО ЗАСТРАХОВАНУ ОСОБУ, відповідно до якої вбачається, що Відповідач припинив проводити пенсійні відрахування з лютого 2020року.

10.02.2020 року Відповідно до вимог ст.38 КЗПП позивачкою була подана особисто директору ТОВ «Ексімфуд» заява про звільнення за власним бажанням. Однак замість того, щоб провести звільнення відповідно до діючого законодавства, директор почав вимагати від позивача переписати заяву та вказати нову дату, щоб не сплачувати позивачу заробітну платню за лютий 2020 року.

14.02.2020 року, скориставшись своїм правом передбаченим ст.38 КЗПП, позивач та декілька працівників, подали разом заяви про звільнення за власним бажанням. Заяву про звільнення було направлено цінним листом (з описом вкладення) за юридичною адресою Відповідача. Як вбачається з повідомлення Укрпошти, Відповідач отримав її заяву про звільнення -18.02.2020 року,

Відповідно до вимог ст.38 КЗпП, останнього робочого дня, а саме 03 березня 2020 року, Відповідач зобов`язаний був звільнити її з роботи за власним бажанням відповідно до поданої позивачем 14 лютого (18.02.2020 р. отримано) цього ж року заяви. Підстав для звільнення за прогул 01.07.2020 року у відповідача не було, адже на момент її звільнення, а саме 01.07.2020 року з підстав передбачених п.4 ст. 40 КЗПП України, позивачка вже чотири місяці, як припинила трудові відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю "Ексімфуд" на підставі ч. 1 ст.38 КЗПП України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.09.2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ексімфуд» (м. Одеса. вул. Ак. Корольова, 29 а, кв. 118) про зміну дати, формулювання причин звільнення та зобов`язання видати трудову книжку відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду 06.10.2021 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, відповідно до вимог якої апелянт просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.09.2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ексімфуд» про зміну дати, формулювання причин звільнення та зобов`язання видати трудову книжку задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Судом першої інстанції не надано правової оцінки незаконним діям відповідача, адже згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 та ч. 1 статті 38 КЗпП України, вона вправі розірвати безстроковий трудовий договір, укладений із роботодавцем, попередивши його письмово за два тижні, а відповідач був зобов`язаний провести її звільненням відповідно до поданої заяви.

Також позивачка вважає, що оскільки відповідач вчасно не видав їй трудову книжку, відповідно до ст. 235 КЗпП України, з ТОВ «Ексімфуд» підлягають стягненню на її користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки виходячи з середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки з моменту несвоєчасної видачі до подання позову, що складає 56 550 грн.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.10.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.09.2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ексімфуд» про зміну дати, формулювання причин звільнення та зобов`язання видати трудову книжкубуло відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.10.2021 року справу було призначено до розгляду.

15.12.2022 року учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заяви від сторін про розгляд справи в режимі відеоконференції не подано.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення учасниками справи своєї правової позиції щодо судових витрат, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , працювала у відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Ексімфуд", з 16.01.2019 року на посаді менеджер ЗЕД.

14.02.2020 року позивачка та декілька працівників, подали разом заяви про звільнення за власним бажанням. Заяву про звільнення було направлено цінним листом (з описом вкладення) за юридичною адресою відповідача. Як вбачається з повідомлення Укрпошти, Відповідач отримав її заяву про звільнення -18.02.2020 року,

Відповідно до складених актів про відсутність працівника без поважних причин на робочому, місці позивач була відсутня на роботі у ТОВ «Ексімфуд» з 03.02.2020 по 01.07.2020р.

08.04.2021 року перевіряючи у органах Пенсійного фонду України нарахування пенсійного стажу, їй стало відомо, що вона з 01.07.2020 року була звільнена з займаної посади на ТОВ «Ексімфуд» з підстав передбачених п.4 ст. 40 КЗПП України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Аналіз частини 3 статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 207/4346/13).

Як на підставу своїх позовних вимог позивачка вказує, що 14.02.2020 року нею на адресу ТОВ «Ексімфуд» була надіслана заява про звільнення. Факт надсилання заяви не заперечувався і представником відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 38 КУпАП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Пунктом 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За змістом ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Вищезазначені вимоги закону свідчать, що при не вихід працівника на роботу без поважних причин протягом двох тижнів з дня подання заяви про звільнення за власним бажанням, дає законне право роботодавцю звільнити такого працівника за прогул без поважних причин.

При цьому судом враховується, що заяву про звільнення позивач надіслав 14.02.2020, а отримана вона відповідачем лише 18.02.2020. З моменту надсилання заяви і до моменту її отримання відповідачем, позивач на роботу не з`являвся, про причини невиходу роботодавця не повідомив, а тому відсутність на робочому місці протягом п`яти днів - до дня отримання заяви про звільнення відповідачем, вже є прогулом.

Посилання позивачки на те, що відповідач переїхав до іншого офісу та вона не знала куди виходити на роботу, спростовуються, наданими позивачем поясненнями, щодо того, що позивачці був відомий номер телефону директора товариства. У судовому засіданні нею було повідомлено, що ОСОБА_2 надсилав їй повідомлення на Вайбер, щоб вона з`явилась на роботу, де була вказана і нова адреса офісу на АДРЕСА_2 , проте позивачка не виявила бажання вийти на роботу та відпрацювати два тижні перед звільненням.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила змінити дату і формування причини звільнення, вказавши дату і формулювання - звільнити з 03 березня 2020 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Отже, суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.

В даному випадку, роботодавець не пов`язував звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням і відсутні докази, що він помилився у формулюванні підстав звільнення.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач помилився у формулюванні підстав звільнення позивачки.

У випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29.01.2020 року у справі №524/679/19.

Правові підстави для змінити формулювання причин звільнення позивачки відсутні.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримання невидачі трудової книжки, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки згідно зі статтею 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. У такому випадку суд одночасно із зміною формулювання звільнення приймає рішення про виплату власником на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, який не перевищує одного року, а якщо справа не з вини працівника розглядається більше року - за весь строк вимушеного прогулу. Обов`язок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові.

Оскільки позивач була працевлаштована за іншим місцем роботи ще у вересня 2020 року і отримувала дохід за новим місцем роботи, то суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Таким чином, наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.09.2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19.12.2022 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

С.О. Погорєлова