Справа № 352/438/22
Провадження № 2/352/394/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої - судді Хоминець М. М.

з участю секретаря Гундич Г. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

у с т а н о в и в:

Позивачі у березні 2022 р. звернулися до суду з позовом до відповідачки про визнання такою, яка втратила право на користування житловим приміщенням.

Заявлений позов обґрунтовували тим, що їм на праві спільної часткової власності належить будинковолодіння АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_1 успадкував Ѕ частину будинковолодіння після померлої матері, а ОСОБА_2 після смерті дружини отримав свідоцтво про право власності на Ѕ частину, яка належить йому на праві спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 , шлюб розірваний згідно рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01.02.2021. Шлюбні відносини між ними припинились у 2020 р., коли відповідачка залишила спірне будинковолодіння та переселилась до житлового будинку своєї баби по АДРЕСА_2 . З того часу відповідачка не проживає у житловому будинку, не сплачує комунальних платежів, не отримує кореспондецію за вказаною адресою, в будинку немає її особистих речей. Оскільки відповідачка залишилася зареєстрованою у спірному будинку, це створює їм як власникам перешкоди у здійсненні права користування майном, зокрема, унеможливлює отримання житлової субсидії. Просили визнати відповідачку такою, яка втратила право на користування житловим приміщенням.

Позивачі у судовому засіданні позов підтримали і просили його задоволити; пояснили, що відповідачка сама вибралась з будинку, забравши все своє майно та особисті речі; ОСОБА_1 її не виганяв. Малолітня ОСОБА_4 , яка є дочкою ОСОБА_1 та внучкою ОСОБА_2 , залишається зареєстрованою у будинковолодінні разом з батьком; коли дитина ходить до школи (навчається в Угринівській школі), то живе у спірному будинку, а коли вона на онлайн-навчанні, живе у відповідачки. В останнє судове засідання позивачі не з`явилися, подали заяву про завершення розгляду справи в їх відсутності.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. У поданій суду заяві від 04.07.2022 відповідачка підтвердила свою позицію щодо невизнання позову з підстав, викладених у раніше поданому відзиві. У відзиві від 27.04.2022 відповідачка позов не визнала, посилаючись на те, що спірний житловий будинок, у якому зареєстрована вона та її малолітня дочка, дійсно належить позивачам. В опорядження будинку (заміна даху на металочерепицю, облаштування фасаду, встановлення бруківки) та придбання меблів укладені її особисті кошти та кошти її батьків, у будинку залишились її особисті речі та майно, які відповідач не повертає та не хоче компенсувати вкладені нею кошти в ремонт та облаштування будинку, а також компенсувати половину вартості придбаного в шлюбі автомобіля. У спірному будинку вона не проживає з поважних причин, оскільки відповідав вигнав її та не впускає проживати в будинок. Просила у позові відмовити.

Заслухавши вступне слово позивачів, показання свідка, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Установлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками на праві спільної часткової власності будинковолодіння АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_1 успадкував Ѕ частину будинковолодіння після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_5 , отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 09.02.2022 (а.с.9); ОСОБА_2 після смерті дружини отримав нотаріальне свідоцтво про право власності на Ѕ частину будинковолодіння, яка належить йому на праві спільної сумісної власності подружжя.

Право власності кожного з позивачів на Ѕ частину спірного будинковолодіння зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.02.2022, що підтверджується відповідними витягами (а.с.10-11 також зв. ст.).

Як вбачається з довідки Угринівської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 21.02.2022 № 155 (а.с.12), у спірному будинковолодінні зареєстровані обидва власники - позивачі, малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідачка ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 з 24.05.2008 до 10.03.2021, коли набрало законної сили рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01.02.2021 про розірвання між ними шлюбу (а.с.14-15).

Суд установив, що відповідачка ще до розірвання шлюбу в 2020 р. залишила спірне будинковолодіння та переселилась до житлового будинку своєї баби, де проживають її батьки, по АДРЕСА_2 . З того часу відповідачка не проживає у житловому будинку, не сплачує комунальних платежів, не бере участі в утриманні житла.

Таким чином, установлено, що відповідачка, яка є колишньою дружиною позивача ОСОБА_1 та колишньою невісткою позивача ОСОБА_2 , не проживає у спірному будинковолодінні без поважних причин більше одного року.

Вказану обставину в судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_6 .

Суд зазначає, що обставини, на які посилалася відповідачка, заперечуючи позов, не мають стосунку до предмету даного позову. З викладених у відзиві обставин вбачається спір про поділ спільного майна подружжя, який відповідачка може вирішити шляхом пред`явлення відповідного позову до суду.

Суд уважає необґрунтованим твердження відповідачки про те, що у спірному будинку вона не проживає з поважних причин, оскільки в травні 2020 р. відповідач ОСОБА_1 вигнав її з дочкою з будинку і не впускає проживати в будинок, тому вона змушена була повернутись до свого батьківського будинку по АДРЕСА_2 .

Відповідачка впорушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

При цьому суд ураховує, що відповідачка протягом більше двох років не намагалась захистити своє право на користування житловим приміщенням у спірному житловому будинку, не звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом.

Суд зазначає, що малолітня дочка ОСОБА_7 має право на користування житловим приміщенням у належному її батькові та дідові будинку. Це право малолітньої ОСОБА_5 позивачі не оспорюють.

Реєстрація місця проживання відповідачки у спірному будинковолодінні порушує право власності позивачів, створює їм перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном.

Згідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до вимог ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до положення ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначена норма ст.391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 р. у справі № 6-709цс16. Ця правова позиція залишилась незмінною у практиці Верховного Суду та враховується судом у рамках розгляду даної справи згідно ч.4 ст.263 ЦПК України.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову, який підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 391, 405 ЦК України, керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, задоволити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, яка втратила право на користування житловим приміщенням у будинковолодінні АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачі: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідачка: ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 09.12.2022.

Суддя Марія ХОМИНЕЦЬ