КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 367/941/22

27 грудня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Болотова Є.В.

- Музичко С.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Дубчак Лесі Сергіївни на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 серпня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Мерзлого Л.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, в якому просила стягнути з відповідача на її користь на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, і до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.07.2010 року вона з відповідачем уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 31 липня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Славутського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області.

В шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_2 , у сторін народився син ОСОБА_3 , який проживає з позивачем.

Вказувала на те, що дитина зростає, відбувається її соціалізація у суспільстві, вона потребує подальшого розвитку та навчання, оскільки кожна дитина має право на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку.

Відповідач не надає дитині належної матеріальної допомоги, фінансово не достатньо приймає участь у житті спільної дитини, і тому, щоб отримати гарантований законом розмір аліментів на утримання спільної дитини, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 серпня 2022 року, з урахуванням ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 16 серпня 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму, встановленого законодавством України для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 11.02.2022, і до досягнення дитиною повноліття, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Допущено негайне виконання судового рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 992,40 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Дубчак Л.С. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що весь час з моменту народження сина відповідач належним чином виконує свій обов`язок з його утримання, на підтвердження чого, суду було надано копії квитанцій за останній рік, відповідно до яких відповідач здійснював переказ грошових коштів на банківський рахунок позивача, з огляду на що позовні вимоги є необґрунтованими.

Наголошувала на тому, що оскільки відповідач належним чином, щомісяця виконував свій обов`язок з утримання малолітнього сина, на рівні більше прожиткового мінімуму, встановленого Законами України «Про Державний бюджет» на відповідний рік, то у позивача та малолітнього сина відсутні будь-які порушені, невизнані чи оспорювані права, свободи та інтереси, а тому відсутній предмет судового захисту.

Вказувала на те, що позивач не надала жодного належного, достатнього, достовірного та допустимого доказу на підтвердження того, що спільний син сторін проживає разом з позивачем. Крім того, не надано доказів на підтвердження того, що позивач самостійно утримує сина, взагалі не надано доказів того, що позивач виконує свій обов`язок із утримання дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу для задоволення позову, угоди щодо добровільної сплати аліментів між сторонами не досягнуто.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, що 31 липня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 31 липня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Славутського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві 24 липня 2013 року, який проживає з позивачем, що підтверджується копією довідки про фактичне місце проживання від 22 червня 2022 року.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.

Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі син сторін проживає разом з матір`ю, так як відповідач є його батьком та на нього покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не було досягнуто, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо твердження представника відповідача про те, що відповідач належним чином виконував свій обов`язок щодо утримання сина, що вбачається зі змісту копій квитанції на підтвердження факту переведення платежів на картковий рахунок позивача, а відтак твердження позивача про несплату аліментних зобов`язань не відповідає дійсності, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

З доданих до відзиву копійквитанцій вбачається, що відповідачем на картку позивача було перераховано:

14.10.2021 року - 5 000 грн.

22.11.2021 року - 4 000 грн.

17.12.2021 року - 5 000 грн.

17.01.2022 року - 5 000 грн.

18.02.2022 року - 5 000 грн.

03.03.2022 року - 5 000 грн.

Призначення платежу у квитанціях не зазначено, тому відсутні правові підстави стверджувати, що ці кошти були перераховані на утримання дитини, а висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Перерахування коштів відповідачем на картку позивача не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач належним чином виконує свій обов`язок з утримання сина не спростовують висновків суду про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення аліментів у розмірі, визначеному позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надала жодного належного, достатнього, достовірного та допустимого доказу на підтвердження того, що спільний син сторін проживає разом з позивачем є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявна копія довідки про фактичне місце проживання, видана відділом з питань надання адміністративних послуг Коцюбинської селищної ради від 28 червня 2022 року № 161/01.27, з якою вбачається, що син ОСОБА_5 фактично проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду першої інстанції, та не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на невідповідність повного тексту рішення його резолютивній частині, яка була проголошена в судовому засіданні, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 серпня 2022 року було внесено виправлення, зокрема, і у резолютивну частину рішення.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Дубчак Лесі Сергіївни - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: