ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2022 року місто Чернівці справа № 713/1618/22

провадження №22-ц/822/959/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Собчук І.Ю.

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Пилип`юк І.В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Посилався на те, що з відповідачкою перебував в зареєстрованому шлюбі з 23 жовтня 2009 року по 27 листопада 2017 року.

Рішенням ХХХХV сесії VI скликання Чорногузівської сільської ради Чернівецької області №555-45/15 від 12 серпня 2015 року «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки» сільська рада надала дозвіл ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,12 га, ділянка № НОМЕР_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з земель запасу сільської ради, землі сільськогосподарського призначення (рілля), яка знаходиться на полі в урочищі «Діброва».

31 травня 2018 року, після розірвання шлюбу, Відділом у Вижницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:002:1425, цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в урочищі «Діброва» в с.Чорногузи Вижницького району Чернівецької області.

01 жовтня 2018 року проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер :01:002:1425. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:1425 становить 155442,67 грн.

За час шлюбу на земельній ділянці площею 0,1200 га, якій в подальшому було присвоєно кадастровий номер :01:002:1425, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 , вони збудували житловий будинок, однак не здали в експлуатацію.

Згідно копії технічного паспорту на незавершений житловий будинок, станом на 08 серпня 2018 року розташовані наступні об`єкти нерухомого майна: незавершений житловий будинок літ. «А» готовністю 82%, вартістю 454857,00 грн; убиральня вартістю 1654,00 грн; колодязь вартістю 34648,00 гривень. Загальна вартість нерухомого майна становить 491868,00 гривень. Початок будівництва 2013 рік.

12 вересня 2018 року судовий експерт СП «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр» Юзвенко Р.В. провела інженерно-технічну експертизу домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , за наслідками якої 18 вересня 2018 року склала висновок, згідно якого:

1. Ступінь готовності житлового будинку літ. «А», який розташований в домоволодінні АДРЕСА_1 станом на день дослідження становить 91 відсоток.

2. Ринкова вартість житлового будинку з належними до нього надвірними господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 станом на день проведення експертизи складає: 262410,00 грн, в т.ч.: житловий будинок літ. «А» - 241418,00 грн; вбиральня літ. «Б» - 2624,00 грн; колодязь літ. «К» - 18368,00 гривень.

3. При грошовому розподілі будинковолодіння кожному з співвласників по 1/2 частки повинно належати 131205,00 грн. При грошовому розподілі житлового будинку літ. «А» кожному з співвласників по 1/2 частки повинно належати 29,65 кв.м загальної площі, що в грошовому виразі складає 120709,00 гривень.

Станом на час звернення з позовом до суду право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 відповідачка у встановленому законом порядку не зареєструвала і не бажає у добровільному порядку вирішити питання поділу спільного майна подружжя.

Вважає, що зазначений об`єкт незавершеного будівництва необхідно визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, і виходячи з принципу рівності часток у майні подружжя, - визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку даного майна та припинити право спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно.

Крім того, просив визнати за ним права власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:002:1425, цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за зазначеною адресою та припинити право власності ОСОБА_3 на цю частку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2022 року позов задоволено.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 91% з належними до нього господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 ;

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 91% з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 ;

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 91% з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 ;

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:002:1425, цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 ;

Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:002:1425, цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про судові витрати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2022 року скасувати, закривши провадження у справі в порядку п.4 ч.1 ст.374 ЦПК України.

Посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував строк позовної давності, про який вона заявляла.

Також суд не врахував, що земельна ділянка була нею приватизована після розірвання шлюбу, а тому не підлягає поділу.

Суд в порушення вимог закону зробив поділ будинку, який не зданий в експлуатацію і ні за ким не зареєстрований.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення першої інстанції залишити без змін.

Вказав, що посилання відповідачки на ту обставину, що судом першої інстанції під час постановлення рішення не враховані її заперечення на позовну заяву є безпідставними, оскільки відповідачка подала заперечення на позовну заяву в порушення вимог ст.174 ЦПК України, а саме копію таких заперечень не надіслала позивачу. Крім цього, не заслуговують на увагу доводи відповідачки з приводу того, що суд першої інстанції не застосував строк позовної давності, оскільки в рішенні суду надано мотивувальну оцінку таким доводам відповідачки. Будь яких заперечень з приводу висновку експерта наданого позивачем, відповідачка не висловлювала, доказів на спростування такого висновку не надавала і клопотань про призначення повторної судової експертизи не заявляла. Вважає, що рішення суду є обґрунтованим та відповідає вимогам статті 262 ЦПК України.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 жовтня 2009 року по 27 листопада 2017 року (а.с.14).

Рішенням ХХХХV сесії VI скликання Чорногузівської сільської ради Чернівецької області №555-45/15 від 12 серпня 2015 року «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки» надано дозвіл ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,12 га, ділянка № НОМЕР_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з земель запасу сільської ради, землі сільськогосподарського призначення (рілля), яка знаходиться на полі в урочищі «Діброва» (а.с.16-21).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-022 від 30 червня 2022 року, 31 травня 2018 року Відділом у Вижницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:002:1425, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в урочищі «Діброва» у с. Чорногузи Вижницького району Чернівецької області (а.с.22).

Згідно витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок №6481, виданого 26 липня 2022 року Управлінням надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області - нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:1425 становить 155442,67 грн (а.с.24).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №30743881 від 16 серпня 2022 року 01 жовтня 2018 року проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер :01:002:1425 (а.с.25).

Як вбачається з технічного паспорту на незавершений житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , виготовленого КП «Вижницьке РБТІ» станом на 08 серпня 2018 року за зазначеною адресою розташовані об`єкти нерухомого майна: незавершений житловий будинок літ. «А», готовністю 82% вартістю 454857,00 грн; убиральня літ. «Б» вартістю 1654,00 грн; колодязь літ. «К» вартістю 34648,00 гривень. Загальна вартість нерухомого майна становить 491868,00 грн, початок будівництва 2013 рік (а.с.26-31).

Відповідно до Висновку інженерно-технічної експертизи №537, складеного 18 вересня 2018 року судовим експертом СП «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр» Юзвенко Р.В., вбачається наступне:

1. Ступінь готовності житлового будинку літ. «А», який розташований в домоволодінні АДРЕСА_1 станом на день дослідження становить 91 відсоток.

2. Ринкова вартість житлового будинку з належними до нього надвірними господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 станом на день проведення експертизи складає: 262410,00 грн, в т.ч.:Житловий будинок літ. «А» - 241418,00 грн; Вбиральня літ. «Б» - 2624,00 грн; Колодязь літ. «К» - 18368,00 грн.

3. При грошовому розподілі будинковолодіння кожному з співвласників по 1/2 частки повинно належати 131205,00 гривень.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржуване у даній справі рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вважав доведеним той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період шлюбу за спільні кошти та спільною працею здійснили будівництво житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , будівництво якого не завершили (готовність 91%), не здали його в експлуатацію та не зареєстрували право власності на нього. Суд вважав, що зазначений об`єкт незавершеного будівництва є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, і виходячи з принципу рівності часток у майні подружжя, визнав за позивачем право власності на 1/2 ідеальну частку даного майна та припинив право спільної сумісної власності на нього.

Крім цього, суд першої інстанції вказав, що оскільки суд визнає право власності ОСОБА_1 на 1/2 ідеальну частку незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , то за ним необхідно визнати право на пропорційну ідеальну частку земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:002:1425, цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за зазначеною адресою та припинити право власності ОСОБА_3 на цю частку.

Також суд першої інстанції вважав, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказані висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Вказаний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

У постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц викладено правові висновки, згідно яких за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва, суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, якщо ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва дає можливість визначити окремі частини, що підлягають виділу та довести його будівництво до завершення.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Установивши, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зведено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період їх шлюбу за їх спільні кошти, суд першої інстанції, урахувавши наведене, а також висновок №537 інженерно-технічної експертизи від 18 вересня 2018 року, відповідно до якого ступінь його готовності становить 91%, дійшов правильного висновку, що вказаний об`єкт незавершеного будівництва є спільною сумісною власністю подружжя, частки у праві власності на який є рівними, а тому кожному з них належить по 1/2 частці у праві власності на зазначене майно.

Задовольняючи такі вимоги, суд також урахував, що об`єкт незавершеного будівництва фактично готовий до експлуатації, але не здається відповідачкою в експлуатацію і право власності на нього не зареєстровано з волі відповідача, що позбавляє ОСОБА_1 можливості реалізувати своє право на поділ зазначеного нерухомого майна, набутого у шлюбі.

З огляду на викладене є безпідставними доводи апеляційної скарги про неможливість визнання в судовому порядку права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації.

Крім цього, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, що суд першої інстанції при постановленні рішення помилково взяв до уваги висновок експерта від 18 вересня 2018 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 під час всього розгляду справи не заявляла про свою незгоду з таким висновком експерта та не заявляла клопотання про призначення повторної експертизи.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про необґрунтованість висновку суду в частині вирішення вимоги про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, слід вказати про наступне.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року за № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", якщо на приватизованій одним із подружжя земельній ділянці знаходиться будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку між подружжям до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України та 377 ЦК України.

Відповідно до Закону України Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Указана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка №4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому, тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18).

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 викладено висновок, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Подібні за змістом правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №693/568/13-ц, від 30 січня 2019 року у справі №382/2454/15-ц. , від 20 вересня 2021 року у справі №307/2235/20.

Суд першої інстанції вирішуючи спір, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку, врахував зазначені положення та дійшов до вірного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 , набувши право власності на частину об`єкта незавершеного будівництва, має право на відповідну частину земельної ділянки.

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

За усталеною судовою практикою до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 182/1428/20 (провадження № 61-3275св21) та від 19 жовтня 2022 року у справі № 587/1562/21 (провадження № 61-6658св22).

Виходячи із аналізу вищевказаної статті та обставин даної справи, строк позовної заяви обчислюється із дати коли позивач дізнався про порушення свого права власності, а не із дати розірвання шлюбу, як про це зазначає відповідач.

Судом першої інстанції встановлено, що після розірвання шлюбу у сторін не виникало питань поділу спірного об`єкта незавершеного будівництва, наразі відповідачка не визнає його спільним майном колишнього подружжя, в експлуатацію не здає та не оформляє право власності на нього.

Враховуючи викладене, позивач, дізнавшись про порушення своїх прав, звернувся до суду з позовом у межах строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в запереченнях наданих суду першої інстанції, були предметом дослідження в суді першої інстанції й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2022 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2022 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.М.Литвинюк