Дата документу 28.12.2022 Справа № 335/3486/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 335/3486/21 Головуючий у І інстанції: Калюжна В.В.
Провадження № 22-ц/807/1996/22 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі заяви б/н від 15 грудня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, зобов`язався повернути банку суму отриманого кредиту, сплатити відсотки, виконати всі інші зобов`язання, згідно з умовами договору, однак зобов`язання за вказаним договором відповідач належним чином не виконав.

Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

При укладанні договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Заява відповідача підтверджує той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3 Договору, на підставі яких Відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

В редакції умов та правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року згідно до п. 2.1.1.2.12. Сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення заборгованості, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлені за домовленістю Сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84% - для картки «Універсальна голд».

АТ КБ «ПриватБанк» у позові зазначало, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом 17 березня 2021 року виникла заборгованість в сумі 11 203,90 гривень, яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту - 10 098,85 гривень, та заборгованості за простроченими відсотками - 1105,05 гривень.

Посилаючись на наведені обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 15 грудня 2011 року у розмірі 11203,90 грн. та 2270 грн. судових витрат.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2022 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що суду першої інстанції була надана копія заяви, в якій відповідач особистим підписом засвідчив свою згоду на те, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та самостійно омитися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. При цьому, згідно із визначенням, яке міститься в ст. 633 ЦК України, договори, які укладаються Банком з фізичними особами, є публічними. Також частинами 2 та 3 ст. 633 ЦК України передбачено, що умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів. На підставі вищевказаної анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт. Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Крім цього, відповідач звертався до Банку з метою перевипуску карти, отримав перевипущені картки з новими номерами та продовженим строком дії, якими продовжив користуватися. Так, у виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним через банкомати, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення операцій є неможливим без наявності картки. При цьому, банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженим наказом Мін`юсту від 12 квітня 2012 року № 578/5.

На думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів та нарахованих відсотків, порушивши вимоги ст. 534 ЦК України, адже відповідач не оспорював факт погодження умов кредитування.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зокрема виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалам справи, що ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання та подання Публічному акціонерному товариству Комерційному Банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», письмової анкети-заяви б/н від 15 грудня 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 16).

Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, на ім`я ОСОБА_1 13 квітня 2012 року було встановлено кредитний ліміт 8 000 гривень, розмір якого в подальшому неодноразово змінено: 13 квітня 2012 року - 300 гривень, 22 жовтня 2014 року - 7 170,00 гривень, 20 січня 2015 року - 6 670,00 гривень, 28 січня 2016 року 0 гривень, 01 лютого 2016 року 0 гривень, 08 червня 2018 року -1000,00 гривень, 23 червня 2018 року 5000 гривень, 21 березня 2019 року 15000 гривень, 19 березня 2020 року 15000 гривень; 31 березня 2020 року 15000 гривень, 07 квітня 2020 року 0 гривень та 08 квітня 2020 року 0 гривень (а.с. 14).

Отримання зазначеної суми грошових коштів відповідачем підтверджується випискою з рахунку ОСОБА_1 (а.с. 50-58).

Згідно з випискою за договором № б/н за період 01.01.1999 06.06.2022, заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» станом на 30 жовтня 2021 року становила 9 303,90 грн. (а.с. 128, зворот).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір між сторонами укладено у порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання, адже відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг не знайшли свого підтвердження з огляду на таке.

Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Суд першої встановив, що в анкеті-заяві позичальника від 15 грудня 2011 року процентна ставка за кредитом не зазначена. (а.с. 16)

Також судом встановлено, що на другій сторінці анкети-заяви міститься графа з переліком банківських карток, які клієнт має намір отримати, а саме: платіжна картка кредитка «Універсальна», пенсійна картка, дебетова особиста картка, зарплатна картка, картка Gold.

З анкети-заяви вбачається, що вказані графи залишились не заповненими, а отже встановити, яку саме картку мав намір отримати відповідач, та яку картку йому було видано після підписання анкети-заяви не вбачається можливим через відсутність в матеріалах справи відповідних доказів.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, штрафних санкцій та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом яких договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Скаржник, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, сплати процентів за користування кредитними коштами, стягнення пені та штрафів, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір процентної ставки за користування кредитом, умови про зміну процентної ставки витяги з Тарифів та з Умов і правил не можна вважати складовою частиною спірного договору, оскільки вони не підписані відповідачем. Отже, недодержання письмової форми кредитного договору щодо процентної ставки не дає підстав розцінювати умови, прописані у витягах з Тарифів та з Умов і правил, як невід`ємну складову частину змісту договору, а тому суд першої інстанції правильно не вважав надані позивачем витяги з відповідних документів складовою частиною спірного договору та обґрунтовано відмовив у стягненні суми процентів та неустойки, на якій наполягає банк у апеляційній скарзі.

Отже в даному випадку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Саме до такого правового висновку, на який обґрунтовано посилався суд першої інстанції, дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що нарахування процентів за користування кредитними коштами за порушення зобов`язання у цьому конкретному випадку є незаконним.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини цієї справи, надавши оцінку розгорнутому розрахунку заборгованості за договором, а також виписці, з яких вбачається, що відповідач ОСОБА_1 після підписання анкети-заяви отримав кредитну картку та користувався грошима, отримував кошти через банкомат, розплачувався за товар в магазині, частково погашав заборгованість за кредитним договором.

На підтвердження розміру заборгованості Банк надавав три розрахунки заборгованості за договором б/н від 15 грудня 2011 року та виписку по рахунку ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції також обґрунтовано звернув увагу, що відсоткові ставки, які сторонами не узгоджені. До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року справа № 663/1292/17, провадження № 61-16605св19.

Так, з розрахунку заборгованості за договором б/н від 15.12.2011 року станом на 31.08.2015 року, розрахунку заборгованості станом на 30.06.2019 та розрахунку заборгованості станом на 08.06.2022 та виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що за період з 13.04.2012 року по 30.10.2021 року Банком нараховувались та з рахунку автоматично списувались відсотки за користування кредитом, сплата та розмір яких не були погоджені сторонами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач АТ КБ «ПриватБанк» зазначав про те, що до матеріалів справи долучено «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» з якого чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну проценту ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо.

Разом з тим, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, процента ставка за період з 13.04.2012 року по 30.10.2021 року змінювалась неодноразово.

Так, з наданих позивачем розрахунків заборгованості станом на 31.08.2015 року (а.с. 8), розрахунку заборгованості станом на 30.06.2019 року (а.с. 10) та розрахунку заборгованості станом на 08.06.2022 року (а.с. 140-145) вбачається наступне:

у період з квітня 2012 року і до березня 2014 року процентна ставка поточна та прострочена становили 30%;

з березня 2014 року і до червня 2015 року процентна ставка поточна та прострочена становили 0%;

у липні серпні 2015 року процентну ставку поточну та прострочену було встановлено на рівні 43,2%;

з вересня 2015 року по лютий 2016 року процентну ставку було встановлено на рівні 3,6%;

з березня 2016 року по вересень 2016 року процентну ставку було встановлено на рівні 0%;

з жовтня 2016 року по травень 2018 року поточну процентну ставку було встановлено на рівні 3,6%;

з червня 2018 року по липень 2020 року поточну процентну ставку було встановлено на рівні 3,5%;

з серпня 2020 року по липень 2022 року поточну процентну ставку було встановлено на рівні 3,4%;

з липня 2019 року по лютий 2020 року процентну ставку при порушенні умов кредитування було встановлено на рівні 7% в місяць та 84% річних;

з березня 2020 року по липень 2020 року процентну ставку при порушенні умов кредитування було встановлено на рівні 3,5% в місяць та 42% річних;

з серпня 2020 року по липень 2022 року процентну ставку при порушенні умов кредитування було встановлено на рівні 3,4% в місяць та 40,8% річних.

Враховуючи, що ОСОБА_1 періодично здійснював погашення за наданим кредитом, зокрема й після неправомірного підвищення Банком відсоткової ставки, частина від сплачених сум з цих коштів направлялися на погашення безпідставно нарахованих процентів, що відображається у розрахунку, вказані зарахування також впливають на дійсний розмір тіла кредиту у відповідні періоди, на яке за умовами повинно було відбуватись нарахування відсотків.

Під час розгляду справи скаржник не надав жодного обґрунтування з приводу зміни процентних ставок за вказані періоди, не надав доказів погодження вказаних змін з відповідачем та доказів повідомлення його про такі зміни.

Матеріалами справи підтверджено, що Банк нараховував та списував пеню, що також сторонами погоджено не було.

З наданого відповідачем розрахунку вбачається, за період з 30.09.2012 року до 01.02.2021 року АТ КБ «Приватбанк» здійснено безпідставних нарахувань на суму 16 883,65 грн., з них, частина нарахованих відсотків, пені Банком погашена за рахунок надходжень, а частина включена до сальдо витрат за рахунком, що свідчить про необхідність зменшення суми сальдо на відповідні складові.

Тобто, з наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку випливає, що прострочене тіло кредиту утворювалось у зв`язку з включенням до нього всіх несплачених відповідачем нарахувань, постійно збільшуючи його, що не було передбачено узгодженими умовами договору, а також списувались відсотки за користування кредитом, що також не було узгоджено сторонами.

Колегія суддів погоджується з тим, що внаслідок таких дій банку тіло кредиту безпідставно збільшено на суму нарахованих та несплачених відповідачем відсотків за користування кредитом та не враховані в погашення боргу списані суми відсотків, однак в одному випадку фактично зазначена сума позичальником не витрачалася, а у іншому випадку заборгованість по тілу кредиту не зменшувалась, а тому визначена банком заборгованість за тілом кредиту з урахуванням відсотків та пенею є необґрунтованою.

Так, банк нараховував та автоматично списував з рахунку відсотки за користування кредитом, сплата та розмір яких не була погоджена сторонами у заяві - анкеті б/н від 15 грудня 2011 року, що свідчить про те, що сплачені відповідачем кошти на погашення фактично отриманих коштів (тіла кредиту) зараховувалися Банком не на його погашення, а на погашення відсотків, пені.

Тобто, за своєю суттю заборгованість за тілом кредиту, на яке вказує АТ КБ «ПриватБанк» у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами та пенею, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти.

Як правильно вказав суд першої інстанції, анкета-заява від 15 грудня 2011 року, не містить як відомостей, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів, пені за користування кредитними коштами, так і відомостей про погашення нарахованих процентів, пені за рахунок кредиту.

А отже підстави для збільшення кредиту за рахунок погашення нарахованих процентів, пені відсутні.

Перевіряючи розрахунок заборгованості ОСОБА_1 , у порівнянні з рухом коштів по виписці за договором б/н від 15.12.2011 року, суд встановив, що відповідач витратив за спірний період 108 102,82 грн., а вніс на погашення заборгованості 98 798,90 грн.

Тобто, за даними, які наведені у виписці за договором б/н від 15.12.2011 року станом на 07.06.2022 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» становила 9 303,90 грн.

Разом з тим, суд встановив, що за період з 30.09.2012 року до 01.02.2021 року АТ КБ «Приватбанк» здійснило безпідставних нарахувань на суму 16 883,65 грн., а отже розмір заборгованості відповідача перед позивачем підлягає зменшенню на вказану суму.

Таким чином, фактично отримані та використані кошти були повернуті позичальником добровільно (отримані кошти 91 219,17 грн., повернуті кошти 98 798,90 грн., різниця 7 579,73 грн.).

Так, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог статті 78ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, оскільки доведення факту укладення договору і наявності заборгованості є обов`язком позивача, тому колегія суддів вважає, що Банк не довів обов`язку сплати відповідачем суми заборгованості та процентів саме у зазначеному банком розмірі, а тому висновки суду першої інстанції є обґрунтованими.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

За таких обставин, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить скаржник, не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в апеляційній інстанції, апеляційний суд вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів в їх сукупності, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна правова оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2022 рокуу цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 грудня 2022року.

Головуючий:

Судді: