Справа №490/5875/17
н/п 2/490/1705/2021

Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі

головуючого-судді Черенкової Н.П.,

при секретарі-Романовій К.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа- приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинська Катерина Тарасівна про визнання недійсним заповіту,-

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ.

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи- приватного нотаріуса Миколаївського міського округу Ягужинскої К.Т.,в якому просила про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 від 13 жовтня 2009 року, вчиненого та посвідченогоприватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. за реєстровим номером 5036.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що їй та ОСОБА_4 на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 частина цього будинку належала ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 Новицька ОСОБА_5 померла. За заповітом, який вчинений 13.10.2009 року ОСОБА_3 все своє майно заповідала ОСОБА_2 .

Позивачзазначає, що даний заповіт є таким, що не відповідає волевиявленню заповідача, оскільки записане у заповіті нотаріусом є текст заздалегідь написаний,заповіт складений із порушенням закону щодо його форми, оскільки не відповідає ч.2 ст. 1247 ЦК України, є нікчемним в силу ч.1ст.1257 ЦК України, що є підставою визнати його недійсним в цілому за ч.1 ст.203,215 ЦК України.

За життя спадкодавець не мала жодних фізичних вад, які б не дозволяли їй власноручно підписати будь-які документи.

Вважала, що відсутність волевиявлення заповідача ОСОБА_3 , невідповідність оскаржуваного заповіту його волі, невідповідність заповіту встановленій законом формі та вчинення заповіту з порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року, зареєстрованої в Мінюсті 03.03.2004 року за № 283/8882, вказують на наявність підстав для визнання заповіту недійсним.

Хід справи. Процесуальні дії суду.

Протоколом автоматизованого розподілу від 07.07.2017 року, дана справа передана на розгляд судді Чулуп О.С.

Ухвалою від 25.07. 2017 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 31.10.2017 року.

Слухання справи неодноразово відкладалось.

05 червня 2018 року приватним нотаріусом Ягужинською К.Т. направлена заява про слухання справи у її відсутності.

12.12.2018 року зареєстрована заява ОСОБА_2 про визнання позову, та розгляд справи у її відсутності.

12.03.2019 року адвокатом ОСОБА_2 -Гродновою А.М. подана заява про розгляд справи у її відсутності.

27.03.2019 року подана заява ОСОБА_1 про розгляд справи у її відсутності.

Ухвалою суду від 12.03.2020 року провадження у справі закрито з тих підстав, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від27.02.2013 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним з тих підстав, що заповідач його не підписувала, та не відповідає волевиявленню ОСОБА_3 .

Постановою колегії суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду від 29.07.2020 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвала суду від 12.03.2020 року скасована, справа направлена для продовження розгляду, але в іншому складі суду.

При цьому, апеляційним судом вказано, що суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 частково змінила позовні вимоги, а саме, визнання заповіту недійсним за вимогами, пред`явленими нею як співвласником майна,та вважала,що цим розпорядженням порушено її права, та вона має право на обрання такого способу захисту у відповідності до вимог ст. 1257 ЦК України.

Протоколом автоматизованого розподілу від 12.08.2020 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П., та отримана останньою 19.08.2020 року

Ухвалою від 20.08.2020 року дана справа прийнята до провадження судді та призначено підготовче судове засідання на 16.11.2020 року.

23.09.2020 року від приватного нотаріуса Ягужинської К.Т. надійшла заява про розгляд справи у її відсутності.

Слухання справи неодноразово відкладалось.

Ухвалою суду від 28.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено спораву до судового розгляду на 01.06.2021 року.

Слухання справи неодноразово відкладалось.

Відзиву на позов ОСОБА_2 не надала.

Сторони до судового засідання не з`явились.

17.10.2022 року ОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи у її відсутності з врахуванням заяви ОСОБА_2 про визнання позову та розгляду справи у її відсутності.

Судом постановленопро розгляд справи у відсутьності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Фіксація судового процесу не здійснювалась на підставі вимог ст. 247 ЦПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.07.2009 року визнано дійсним договір купівлі-продажу у рівних частках 1/2 частини житлового будинку зналежними до нього господарськими та побутовими спорудами, розташованими на земельній ділянці, площею 323 кв.м, за адресою АДРЕСА_2 , укладений 7 липня 2000 року на ТБ « Нерухомість-Миколаїв», між ОСОБА_4 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7

1/2 частина жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, належала на праві власності ОСОБА_3 . Житловий будинок фактично поділений між співвласниками. Кожен займав ізольовані від іншого житлові та нежитлові приміщення.

Вказане підтверджується рішенням суду від 21.05.1956 року, за яким будинок реально поділений попередніми співвласниками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за позовом останньої. Відповідно до акту судового виконавця 27.06.1956 року вказане рішення виконано.

За постановою Центрального районного суду від 25.04.2013 року вбачається, що ОСОБА_1 була притягнута до адміністративної відповідальності за самовільне переобладнання конструктивних елементів будівлі АДРЕСА_2 за ч.1 ст. 152 КУпАП. В даному рішенні зазначено, що ОСОБА_1 16.01.2012 року здійснила роботи з переобладнання конструктивних елементів, а саме: стіни між кімнатами 1-3 та 2-2 житлового будинку за вказаною адресою та позначеного в технічній документації літ.А. Також судом зазначено, що відповідно до технічного паспорту на вказаний будинок кімнати 1-3 та 2-2 у цьому будинку розділені між собою стіною, яка не має дверних отворів.

На вказаний будинок з моменту його розподілу, заведено дві домові книги: одна на ім`я беззмінного власника ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) з 1952 року, в якій вона і була зареєстрована на момент смерті, а друга на ім`я ОСОБА_8 з 1954 року з зазначенням в подальшому інших власників, та в якій зареєстровані ОСОБА_1 та члени її родини з 2001 року.

13.10.2009 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. ( реєстровий 5036),за яким все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого воно б не складалось, і взагалі все, що на день смерті буде належати їй і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_2 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як слідує з тексту спірного заповіту, він складений та посвідчений приватним нотаріусом за адресою АДРЕСА_2 і підписаний ОСОБА_12 .Час реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі (16:55) передує часу його укладення (17:30) цього ж дня.

На час виникнення спірних правовідносин стаття 1247 ЦК України не містила положень щодо державної реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі в порядку, що затверджується КМУ. Частина 4 цієї статті набрала чинності з 19.04.2011 року.

Із рішення Центрального районного суду від 27.02.2013 року вбачається, що юридично ОСОБА_3 слід вважати особою, яка не могла підписати правочин власноручно, виходячи з того, що поняття хвороби є більш наближеним до стану, як-то- похилий вік, старість- ніж поняття наявності фізичних вад, а іншого законом не передбачено, тому нотаріус правомірно за аналогією права послалась на таку підставу підписання спірного правочину іншою особою як хвороба заповідача.

Постановою державного нотаріуса Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Корольовій С.С. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з недоведеністю родинних стосунків зі спадкодавицею.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 01.07.2013 року зазначено, про відсутність переконливих доказів на підтвердження позовних вимог та недоведеності проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини,що унеможливлює виникнення у ОСОБА_1 спадкових прав після смерті спадкодавиці, а в зв`язку з відсутнстю таких прав, не може мати місце ї їх порушення та право на їх судовий захист. За такого, позовні вимоги про визнання заповіту недійсними є похідними від встановлення факту проживання однією сім`єю.

При цьому, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не є спадкоємицею з підстав, передбачених ст.ст. 1261-1263, 1265 ЦК України, в тому числі, і з підстав, як спадкоємиця четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України, а тому вказаний заповіт незалежно від наявності чи відсутності порушень закону при його посвідченні, не порушує її прав.( цивільна справа № 2-4166/11).

Донька рідної сестри померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_13 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним ( 490/14759-13-ц).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.09.2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 03.11.2014 року дане рішення суду залишено без змін.

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення та виселення, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на частину домоволодіння АДРЕСА_2 після ОСОБА_14 ( справа № 490/6252/15-ц).

Рішенням Центрального районного суду від 04.05.2016 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину домоволодіння у складі приміщень1,1-1,1-2,1-3 домоволодіння АДРЕСА_2 , у задоволенні інших вимог-відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 31.08.2016 року дане рішення суду змінено, та виключено з абзаців другого та третього резолютивної частини посилання на приміщення 1, 1-1, 1-2, 1-3, в інщій частині рішення суду залишено без змін.

За даним рішенням суду, між співвласниками будинку є спір щодо користування нерухомим майном.

Крім того,як зазначив апеляційний суд, із матеріалів справи,вбачається, зокрема, технічного паспорту на будинок, в ньому відбулося самовільне перепланування із збільшенням житлової площі, а також самовільне будівництво господарських та побутових споруд.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Виходячи з положень ст.ст.21,24.41 Конституції України, ст.ст.319,358 ЦК України, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України, з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди , спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Вирішуючи питання про визнання права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину спірного будинку з конкретизацією приміщень, не враховано, що ОСОБА_1 належить право власності лише на 1/4 частину будинку, а 1/4 належить ОСОБА_4 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розглячду цивільних і кримінальних справ від 20.02.2017 року дані судові рішення залишені без змін.

НОРМИ ПРАВА,ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ. ВИСНОВКИ СУДУ.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України ,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За вимогами ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно із п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року.

Разом із тим, пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 визначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так як, оскаржуваний заповіт оформлено 13 жовтня 2009 року, до правовідносин, що пов`язані із його недійсністю, слід застосувати норми Цивільного кодексу України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків від померлої особи до інших осіб спадкоємців. За життя людина вправі розпорядитися своїм майном на випадок смерті та призначити спадкоємцем (спадкоємцями) будь кого незалежно від існування родинних зв`язків. Таке розпорядження і буде називатися заповітом, якщо оформлене відповідно до вимог визначених законом. Скласти заповіт може лише дієздатна особа. Заповіт складається обов`язково в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. В окремих випадках заповіт також може бути посвідчений іншими посадовими та службовими особами, зазначеними в ст.ст.1251, 1252 Цивільного кодексу України (ЦК).

Спадкування в Україні здійснюється на підставі закону чи заповіту. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, спадкування відбувається за законом. Отже, в Україні встановлений пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом.

На практиці трапляються непоодинокі випадки, коли після смерті особи виявляється заповіт, яким він розпорядився передати усе своє майно чи його частину чужій особі або спадкоємцю, який не піклувався про нього у період його хвороби. Очевидно, що близькі до померлої особи не сприймають таке розпорядження, особливо коли заповіт був складений в період тяжкої хвороби заповідача чи за інших обставин, які дають підстави сумніватися у вільному волевиявленні спадкодавця.

Враховуючи, що заповіт є правочином, слід звернутися до положень Цивільного кодексу, які регулюють питання недійсності заповіту. В статті 1257 ЦК України зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, недійсні заповіти можна поділити на нікчемні та оспорюванні.

Заповіт відноситься до односторонніх правочинів, тому до нього застосовуються загальні положення недійсності правочинів.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК).

До нікчемних відносяться заповіти:

складені з порушенням вимог щодо форми заповіту;

посвідчені уповноваженою особою, але з порушенням вимог закону;

посвідчені не уповноваженою особою;

складені особою, яка не мала повної цивільної дієздатності;

секретні заповіти, посвідчені нотаріусом з порушенням вимог закону;

посвідчені за відсутності свідків у випадках, коли їх присутність вимагається законом;

складені відчужувачем щодо майна, вказаного у спадковому договорі;

вчинені через представника.

Нікчемний заповіт, як і будь який нікчемний правочин не створює юридичних прав та обов`язків, тому подання позову про визнання нікчемного заповіту недійсним чи нікчемним не буде належним способом захисту прав заінтересованих осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача».

Оспорюваним вважається заповіт, недійсність якого прямо не встановлена законом. Такий заповіт визнається судом недійсним за позовом заінтересованої особи, коли буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, а саме:

заповіт складено у момент, коли особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними;

заповіт складеноособою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку іншої особи.

Недійсним може бути визнаний як весь заповіт, так і його частина (окреме розпорядження), при цьому недійсність окремого розпорядження з заповіту не тягне за собою недійсності іншої його частини.

Право на подання позову про визнання недійсним заповіту виникає лише після смерті особи, яка склала заповіт. Законом не передбачено виключного переліку осіб, які можуть оскаржити заповіт. На практиці позивачами виступають особи, права яких можуть бути порушені таким заповітом. Як правило це:

спадкоємці які мають обов`язкову частку;

спадкоємці за законом, які у разі відсутності заповіту отримали б у спадок майно;

спадкоємці за іншим заповітом (у разі складання спадкодавцем декількох заповітів);

особа, на користь якої було зроблено заповідальне розпорядження.

Недійсний заповіт не породжує тих правових наслідків, на які він був спрямований. Заповіт може бути визнаний недійсним повністю або частково (окремі розпорядження). Недійсність заповіту позбавляє спадкоємця права на спадкування за цим заповітом, однак у нього може виникнути право на спадкування за законом на загальних підставах. Право на спадкування за законом може виникнути у інших спадкоємців позбавлених недійсним заповітом права на спадщину. А за відсутності спадкоємців за законом можливий перехід спадщини як відумерлої у власність територіальної громади.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.ст.1233, 1234, ч.1 ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.( з 19.04.2011 року).

Згідно із статтею 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

За частиною 4 ст.207 ЦК, якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа.Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

3а Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 283/8882від 03.03.2004 року (яка діяла із змінами та доповненнями на час посвідчення спірного заповіту) визначала порядок посвідчення заповітів.

Так, в п.16 вказаної Інструкції зазначено, що якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.

Статтею 41 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту, передбачено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями.

Відповідно до статті 54 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту, нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

У відповідності до вимог ч.2 ст.1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загально прийнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Зміст ст. 1253 ЦК України дозволяє виділити три підстави для залучення свідків при посвідченні заповіту: 1) бажання заповідача; 2) неможливість заповідача через фізичні вади самостійно прочитати заповіт (абзац третій ч. 2 ст. 1248 ЦК); 3) посвідчення заповіту здійснюється посадовими, службовими особами, перерахованими у частинах 1 - 6 ст.1252 ЦК. Таким чином, закон вимагає підписання заповіту свідками лише якщо заповіт підпадає під регулювання норм абзацу третього ч.2 ст.1248 та частин 1 - 6 ст.1252 ЦК. В усіх інших випадках залучення свідків не є обов`язковим, і здійснюється лише на вимогу заповідача.

За приписами ст. 82 ч.4 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участьті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Рішенням Центрального суду м. Миколаєва від 27.02.2013 року, яке ступило до законної сили, та залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 01.07.2013 року встановлено,що підписання заповіту не ОСОБА_3 , а іншою особою- ОСОБА_12 не суперечить вимогам закону.Спірний заповіт, складений особою,яка мала на це право,у письмовій формі, містить указівку як на місце, так і на час його складання, підписаний за дорученням заповідача іншою особою у передбаченому законом порядку та посвідчений нотаріально, а тому підстав вважати його нікчемним немає.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.

Позивач та його представник при обранні способу захисту права вказували на положення ст.1247 ЦК України.

За змістом ч.1, ч.2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 по справі справа № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20) зазначив, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства.

Позивачем та його представником не надано суду доказів того, що волевиявлення заповідача не відповідало його волі.

Із рішень суду від 27.02.21013 року, 01.07.2013 року ( справа 2-4166/11), вбачається, що з моменту вселення в будинок АДРЕСА_2 , у ОСОБА_1 склались добрі стосунки з ОСОБА_3 , і остання висловлювала наміри залишити їй частину будинку. Однак, в подальшому їх стосунки змінились, і ОСОБА_3 стала також добре ставитись до ОСОБА_2 , і теж висловлюватись про бажання вже їй залишити свою частину будинку.

Наявність добрих стосунків мало місце у 2007 році.

В листах ОСОБА_3 є посилання на наявність у неї особистих грошових збережень, витрати, пов`язані з утриманням будинку ( облаштування вигрібної ями, ремонту криши), вона спільно формувала з ОСОБА_1 , що було обумовлено спільним обов`язком щодо утримання спільної власності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: "визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України".

13.10.2009 року ОСОБА_3 на підставі ст.1234 ЦК України використала своє право на заповіт і згідно ст.1235 ЦК України призначила спадкоємцем свого майна- ОСОБА_2 , що підтверджує заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., зареєстрованого в реєстрі №5036.

Також, слід зазначити, що відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни.

Заповіт, що оскаржується, складений 13.10.2009 року, заповідач померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто, між складанням заповіту та смертю заповідача був час, протягом якого заповідач не відмінила його і не внесла до нього зміни.

Добровільне волевиявлення при складанні заповіту підтверджено судовими рішеннями, вказаними вище.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачем не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, "Авшар проти Туреччини" від 10.07.2001 року та «Коробов проти України» від 21.10.2011року, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів, суд як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 вказаного Кодексу , під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 82 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених судом обставин та вказаних вимог закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок неодноразово робила Велика Палата (ВП) Верховного Суду (ВС) .

Суд зазначає, що неналежний спосіб захисту є самостійною підставою для відмови в позові в будь-яких правовідносинах.

У постанові ВП ВС від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц зазначено, що, ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права має оцінюватися з огляду на обставини справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду.Застосований спосіб захисту має привести до відновлення порушеного права.

Перш ніж відмовити в позові з підстав обрання неналежного способу захисту, суд з`ясовує:

?з яких саме правовідносин сторін виник спір;

?чи передбачено обраний позивачем спосіб захисту законом або договором;

?чи передбачено законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача;

?чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Позовні вимоги не підлягають задоволенню, якщо суд, дотримуючись принципу стадійності захисту права, дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачено законом або договором та/або він є неефективним для захисту порушеного права в таких правовідносинах.

Про цей висновок ВП ВС нагадала в постанові від 2 лютого ц.р. у справі № 925/642/19.Про

стадійність захисту права висловилася ще в постанові від 14 жовтня 2019 року об`єднана палата Касаційного господарського суду (КГС) у складі ВС під час розгляду справи № 910/6642/18.

За висновком об`єднаної палати, під час вирішення господарського спору суд з`ясовує:

?чи існує в позивача право або законний інтерес; якщо так, то

?чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то

?чи підлягає право або законний інтерес захисту і

?чи буде такий захист ефективним, якщо здійснюватиметься в той спосіб, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.

В іншому випадку в позові слід відмовити.

Як неодноразово зазначала ВП ВС, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від:

1.виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами;

2.змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа;

3.характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Ефективний спосіб захисту має відповідати:

?змісту права чи інтересу;

?характеру його порушення, невизнання або оспорення та

?спричиненим цими діяннями наслідкам.

Суд відмовить у позові, якщо, перевіривши обставини, виснує, що обраний спосіб захисту є неефективним відповідно до викладеної в позові вимоги.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу збоку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі№910/7164/19.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦКУкраїни.

Статтею 16 ЦКУкраїни, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, такі від характеру його порушення.

Судзобов`язанийз`ясуватихарактерспірнихправовідносин (предметіпідставипозову), наявність/відсутністьпорушеногоправачиінтересутаможливістьйогопоновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правовапозиція викладена у постановах ВерховногоСудувід 22.01.2019 зісправи№ 912/1856/16, від 14.05.2019 зісправи№ 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судзважаєінайогоефективністьзточкизорустатті 13 Конвенції. Так, урішеннівід 15 листопада 1996 рокуусправі«ЧахалпротиОб`єднаногоКоролівства`Європейськийсудзправлюдинизазначив, щозгадананормагарантуєнанаціональномурівніефективніправовізасобидляздійсненняправісвобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, щодо зволилибкомпетентному державномуоргановірозглядати по сутіскаргинапорушенняположеньКонвенціїйнадавативідповіднийсудовийзахист, хочадержави-учасникиКонвенціїмаютьдеякусвободурозсудущодотого, якимчиномвонизабезпечуютьприцьомувиконаннясвоїхзобов`язань.

Крім того, Європейський судуказавнате, щозадеякихобставинвимогистатті 13 Конвенціїможутьзабезпечуватисявсієюсукупністюзасобів, щопередбачаютьсянаціональнимправом.

Аналізнаведеного даєпідставидля висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правовихспособів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положеньстатей 55, 124 Конституції України тастатті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, незабороненийзаконом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективнийспосібзахистумаєбутитаким, щовідповідаєзміступорушеногоправа, татаким, щозабезпечуєреальнепоновленняправособи, зазахистомякихвоназвернуласьдосуду, відповіднодовимогзаконодавства.

Судомурозглядіпитаннящодообранняпозивачемефективногоспособузахиступорушенихправврахованоте, щовимогапро визнання недійсним заповіту неєзаконним та ефективним способом захисту порушених прав у судовому порядку. Так, длятого, щобправонадоступдосудубулоефективним, особаповиннаматичітковизначенутадієвуможливістьоскаржитиподію, яка, наїїдумку, порушуєїїправаіохоронюванізакономінтереси: так, позивачка не є спадкоємцем в розумінні діючого ЦК, і скасування його не породжує у неї права на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 .

Більшетого, порушення права користування нерухомістю здійснюється шляхом усунення перешкод в розумінні ст. 319 ЦК України.

При прийнятті даного рішення суд керується принципомresjudicata, базоветлумаченняякоговміщеноврішенняхЄвропейськогосудузправлюдинивід 03.12.2003 усправі«РябихпротиРосії», від 09.11.2004 усправі«НауменкопротиУкраїни», від 18.11.2004 усправі«ПраведнаяпротиРосії», від 19.02.2009 усправі«ХристовпротиУкраїни», від 03.04.2008 усправі«ПономарьовпротиУкраїни», вякихцейпринципрозумієтьсяякелементпринципуюридичноївизначеності.

Позиція суду щодо про визнання позову відповідачем.

На це звернув увагу Касаційний цивільний суду у постанові від 25.05.2022 у справі № 675/2136/19,

КЦС зауважив, що згідно із ч.1 ст.82 ЦПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності або добровільності їх визнання. Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов визнання їх усіма учасниками справи та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо їх достовірності.

Однак, у цій справі особа не визнавала факт недійсності заповіту, оскільки зверталась до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину будинку за заповітом. При цьому, згідно з вимогами стст.12, 81 ЦПК обов`язок доведення недійсності зазначеного правочину покладається саме на позивача, що стверджує про це, на загальних підставах.

Також КЦС зазначив, що у разі, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.--

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: визнання їх усіма учасниками справи та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Матеріали справи та позиція її учасника відповідача свідчать про те, ОСОБА_15 не визнавала обставини недійсності правочину, а тому суд дійшов висновку про недоведеність задоволених вимог позову із застосуванням ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

При цьому, згідно з вимогами процесуального закону (статті 12, 81 ЦПК України), обов`язок доведення недійсності правочину покладається саме на позивачку, яка стверджує про це, на загальних підставах.

Крім того, матеріали цієї справи свідчать про те, що відповідач не визнавала позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19 (провадження № 61-2251св22).

Керую чись ст.,ст.4, 10, 11,12,13,76,77,81,158,258-265, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа- приватний нтаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинська Катерина Тарасівна про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлений 27 грудня 2022 року.

Суддя: Черенкова Н.П.