ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/308/21 Номер провадження 22-ц/814/1680/22Головуючий у 1-й інстанції Гришко О.Я. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Бродській В.О., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 31 березня 2022 року (ухвалене суддею Гришко О.Я., повний текст рішення складено суддею 08 квітня 2022 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Лукім`я» про визнання права на визначення точної грошової суми присудженої до стягнення судовим рішення та про судові витрати, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Лукім?я» про визнання права на визначення точної грошової суми присудженої до стягнення судовим рішенням та про судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що Полтавський апеляційний суд постановою від 11.12.2019 року скасував рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 07.10.2019 у цивільній справі № 543/4/19 за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною несплату відповідачем орендної плати за користування земельною ділянкою і про зобов?язання сплатити грошові кошти та ухвалив нове рішення, яким зобов?язав СТОВ «Лукім?я» нарахувати і сплатити позивачу орендну плату за користування належної йому земельної ділянки протягом 2015-2017 років. Проте, за твердженням позивача, вирішивши питання про право на стягнення орендної плати за землю у період 2015-2017 років, суд не зазначив точної грошової суми, яка підлягає стягненню та не вирішив питання про розподіл судових витрат.

Посилаючись на вищевикладені обставини ОСОБА_1 просив суд (з урахуванням уточнених позовних вимог): 1) стягнути з відповідача грошові кошти сумою 6112,49 грн відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов?язання з 11.12.2019 по 19.10.2021 року та три проценти річних від простроченої суми (31483 грн) за вказаний період (за 670 днів) (позивач зазначає, що інфляційні нарахування складають 4378,49 грн (оскільки борг з інфляцією з січня 2020 по жовтень 2021 складає 35861,49 грн) та 3 % річних складає 1734 грн, разом заборгованість складає: 4378,49 + 1734 = 6112,49 грн); 2) стягнути заборгованість 12505,94 грн з відповідача станом на день підготовчого судового засідання за даною позовною заявою: по основному боргу 12315,42 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання 98,52 грн (91 день станом на день попереднього судового засідання 19.01.2022), а також три проценти річних від простроченого грошового зобов`язання 92 грн за період з 20.10.2021р. (позивач вказує, що разом сума заборгованості станом на день попереднього судового засідання 19.01.2022 складала: сума основного боргу 12315,42 грн + інфляційні втрати 98,52 грн + 3% річних 92 грн = 12505,94 грн.); 3) забезпечити йому можливість визначити остаточну суму інфляційних втрат і 3% річних шляхом постановлення додаткового судового рішення після ухвалення основного; 4) стягнути з відповідача на користь державного бюджету судовий збір: за розгляд справи № 543/4/19 в суді першої інстанції 07.10.2019, за розгляд справи № 543/4/19 в суді апеляційної інстанції 11.12.2019, а також за розгляд справи № 543/308/21 в суді першої інстанції по даній позовній заяві за ставками, встановленими ЗУ «Про судовий збір»; 5) визначити строк виконання рішення суду один місяць з дня ухвалення судового рішення та зобов`язати відповідача невідкладно (в той же день) подати звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 31 березня 2022 року у задоволення позову ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Лукім`я» про визнання права на визначення точної грошової суми присудженої до стягнення судовим рішення та про судові витрати відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 31 березня 2022 року скасувати частково та постановити нове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь: 12315,41 грн - орендної плати по основному боргу; 4807,11 грн інфляційні втрати; 1889 грн 3% річних (за 768 днів). Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом не досліджено докази у справі, не повно з`ясовано фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення вказаного спору.

Зокрема вказує, що дані спірні правовідносини регулюються у т.ч. нормами Податкового кодексу України та іншими актами законодавства, проте суд першої інстанції не застосував закон, який підлягає застосуванню. Вважає, що суд при розгляді цієї справи вчинив ревізію уже вирішеної справи №543/4/19, умисно застосував припущення, викрив факти та фальсифікував судову справу. Посилається на те, що суд взяв до уваги недопустимі докази, які одержані з порушенням порядку встановленого законом. Вказує, що наразі спірною є не земельна ділянка, а сума орендної плати за неспірну земельну ділянку. Посилається на те, сільською радою договора оренди на земельну ділянку покійного ОСОБА_2 протягом 2007-2017 років не укладалися, тому підстав для нарахування та сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, яка належала покійному ОСОБА_2 на рахунок Лукімської сільської ради у СТОВ «Лукім?я» не було. Також зауважив, що СТОВ «Лукім?я» не сплачувало Лукімській сільській раді орендну плату за користування земельною ділянкою. Посилається на те, що платіжні доручення, які містяться в матеріалах цієї справи є недопустимими та неналежними доказами. Вказує, що розрахунок розміру орендної плати за землю зроблено ним на підставі офіційних документів, однак суд першої інстанції помилково не взяв його до уваги. Також вважає, що суд помилково витлумачив статтю 625 ЦК України. Посилається на те, що висновок суду про те, що ОСОБА_1 08.06.2021 року було перераховано 19167,59 грн є помилковим, оскільки згідно платіжного доручення вказана сума була перерахована ДВС.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що Оржицьким районним судом Полтавської області у рішенні від 07.10.2019 у справі № 543/4/19 встановлено (та зазначено і у постанові Полтавського апеляційного суду від 11.12.2019 у цій же справі), що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 10.04.2018 державним реєстратором вчинено запис про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :00:010:0085, площею 3,4001 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (на підставі рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 13.02.2018).

08.05.2018 ОСОБА_1 уклав з СТОВ «Лукім`я» договір оренди вказаної земельної ділянки.

Крім того, суд встановив, що в свій час між СТОВ «Лукім`я» та ОСОБА_2 був укладений договір оренди земельної ділянки, який діяв до смерті останнього, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 3,40 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, і яка була розташована на території на той час Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області. Вказану спадщину ніхто з спадкоємців не приймав, до орендаря СТОВ «Лукім?я» з питанням про укладення нового договору оренди землі не звертався. У зв`язку з відсутністю спадкоємців, спірна земельна ділянка Лукімською сільською радою була включена до списків невитребуваних паїв, яку Оржицька районна державна адміністрація Полтавської області надала в оренду СТОВ «Лукім`я» з 2007 року. За період з 2007 року по 2017 рік орендну плату за користування земельною ділянкою СТОВ «Лукім?я» сплачувало Лукімській сільській раді Оржицького району Полтавської області, що підтверджується платіжними дорученнями.

Після визнання судовим рішенням за ОСОБА_1 (як за спадкоємцем свого померлого дядька ОСОБА_2 ) права власності на вказану земельну ділянку, останній оформив її у власність та зареєстрував право приватної власності 13.04.2018 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно (матеріали цивільної справи № 543/4/19 т. 1 а.с. 169-170).

Вважаючи, що він як спадкоємець має право на отримання орендної плати з часу смерті дядька - з 2007 року по 2017 рік, ОСОБА_1 звернувся до Оржицького районного суду Полтавської області з позовом до СТОВ «Лукім?я» про визнання протиправною несплату грошових коштів за користування земельною ділянкою та просив зобов?язати СТОВ «Лукім?я» сплатити кошти в якості орендної плати за користування належною йому земельною ділянкою (матеріали справи № 543/4/19).

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2019 у цивільній справі №543/4/19 в задоволенні позову ОСОБА_1 до СТОВ «Лукім?я» про визнання протиправною несплату грошових коштів за користування земельною ділянкою та зобов`язання сплатити грошові кошти було відмовлено.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до СТОВ «Лукім?я» про визнання протиправною несплату грошових коштів за користування земельною ділянкою та зобов?язання сплатити грошові кошти задоволено частково. СТОВ «Лукім?я» було зобов?язано нарахувати та сплатити ОСОБА_1 орендну плату за користування належної йому земельної ділянки площею 3,40 га протягом 2015-2017 років, у задоволенні інших вимог позивачу відмовлено.

Однак, точної грошової суми, яка підлягає стягненню з СТОВ «Лукім?я» на користь ОСОБА_1 за користування належної йому земельної ділянки площею 3,40 га протягом 2015-2017 років судом не було вирішено.

Так, звертаючись до суду з вищевказаною позовною заявою ОСОБА_1 вказував, що при визначенні суми орендної плати, яку відповідач повинен сплатити позивачу за користування його земельною ділянкою за період з 2015 року по 2017 рік включно, потрібно застосовувати ставку 7 % нормативної грошової оцінки відповідної земельної ділянки, і що відповідач повинен був сплатити йому орендну плату за вказаний період в сумі 31483 грн. При обґрунтуванні такого розміру заборгованості посилається на умови договору, укладеного між ним та відповідачем 08.05.2018 року.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що умови цього договору не можуть бути застосованими до періоду з 2015 року по 2017 рік, оскільки вказаний договір укладений пізніше (08.05.2018 року) і його умови застосовуються до правовідносин між сторонами, які мали місце після укладення цього договору.

Разом з цим, місцевий суд зазначив, що оскільки конкретна сума заборгованості відповідача перед позивачем зі сплати орендної плати за користування відповідною земельною ділянкою з 2015 по 2017 рік не була визначена жодним чином (у будь-якому разі до моменту постановлення рішення у цій справі), тому вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних за оренду вказаної вище земельної ділянки за період з 2015 по 2017 рік, яка мала місце за період до 08.06.2021 року (до перерахування відповідачем позивачу орендної плати в сумі 19167,59 грн) задоволенню також не підлягає. Крім того, не підлягають задоволенню і наступні вимоги позивача.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов?язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов?язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною 1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що істотними умовами договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за несплату.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно п. 1 Указу Президента України від 02.02.2002 № 92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) зазначено: «Визнати одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря». Однак положення цього акта не встановлюють ні мінімального, ні рекомендованого розміру орендної плати за землю, а лише визнають одне з пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки держави (лише декларують певні завдання для держави на той час). Тому положення цього документа не може застосовуватися до безпосереднього регулювання орендних відносин. Тож законодавець у питанні розміру орендної плати за користування землею, що належить особі на праві приватної власності, не встановлює жодних ставок, рамок чи рекомендацій, а системний аналіз змісту ч. 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» дозволяє прийти до висновку, що розмір орендної плати у таких випадках цілком залежить від домовленості сторін договору.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що домовленості між позивачем і відповідачем щодо розміру орендної плати за користування відповідачем земельною ділянкою позивача протягом 2015-2017 років не було.

Згідно довідки директора СТОВ «Лукім`я» Шингарія І.П. від 10.06.2021 вбачається, що відповідно до виконавчого листа №543/4/19, виданого Оржицьким районним судом Полтавської області ОСОБА_1 нарахована орендна плата за користування належною йому земельною ділянкою кадастровий номер :00:010:0085 за 2015-2017 роки в розмірі 6 % від нормативної грошової оцінки землі, визначеної в 2015-2017 роках. У цій же довідці також зазначено, що нарахована сума до сплати за відрахування податків становить 19167,59 грн. (а.с. 28).

Згідно платіжного доручення № 260 від 08.06.2021 вбачається, що СТОВ «Лукім?я» перерахувало на рахунок Оржицького РВДВС кошти в сумі 19167,59 грн, у призначенні платежу вказано: «Арендна плата за зем пай ОСОБА_1 за 2015-2017 р згідно виконавчого листа № 543/4/19 від 16.12.2020» (а.с. 29).

У відзиві на позовну заяву представник СТОВ «Лукім`я» зазначив, що в період з 2015-2017 років СТОВ «Лукім`я» (в середньому по господарству) здійснювало виплату орендної плати за користування землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі 6 % від нормативної грошової оцінки землі за 2015 рік (132281,59 грн), що становить 7936,89 грн (а.с. 27).

Твердження позивача про те, що відповідач повинен сплатити позивачу орендну плату за вказаний період в сумі 31483 грн за користування його земельною ділянкою при цьому застосовувши ставку 7% нормативної грошової оцінки відповідної земельної ділянки є помилковими, оскільки при обґрунтуванні такого розміру заборгованості позивач посилається на умови договору, укладеного між ним та відповідачем 08.05.2018 року.

Однак, на думку колегії суддів умови цього договору не можуть бути застосованими до періоду з 2015 року по 2017 рік, оскільки вказаний договір укладений пізніше (08.05.2018 року) і його умови застосовуються до правовідносин між сторонами, які мали місце після укладення цього договору.

Тому, оскільки позивачем не доведено належними і допустимими доказами те, що відповідач мав сплатити йому за оренду спірної земельної ділянки протягом 2015-2017 років саме ту суму, яку вказав позивач, і позивачем не наведено жодного іншого розрахунку спірної суми, місцевий суд правильно взяв до уваги розрахунок спірної суми, наданий стороною відповідача.

Вказаний розрахунок зроблений виходячи з показників розміру орендної плати в середньому по господарству, тобто за ставкою 6 % від нормативної грошової оцінки вартості землі за 2015 рік. Вартість 1 га землі на території Лукімської сільської ради станом на 2015 рік з урахуванням коефіцієнта 3,997 та коефіцієнта 1,756 становить 38906,35 грн. Таким чином нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 3,4 га становить (38906,35 грн * 3,4га = 132281,59 грн) 132281,59 грн. 6% (розмір річної орендної плати) від цієї суми приблизно становить 7936,89 грн. За три роки (з 2015 року по 2017 рік включно) сума орендної плати становить 23810,67 грн (7936,89 грн * 3 роки = 23810,67 грн). З цієї суми сплачується податок з доходів фізичних осіб у розмір 18% та військовий збір 1,5%, що разом становить 19,5 %, тобто 4643,08 грн. Таким чином сума орендної плати, яка повинна бути виплаченою відповідачем позивачу за користування спірною земельною ділянкою за період з 2015 року по 2017 рік включно, становить 19167,59 грн. (23810,67 грн - 4643,08 грн = 19167,59 грн).

Доводи апелянта про те, що 08.06.2021 року СТОВ «Лукім`я» орендну плату в сумі 19167,59 грн йому не перераховувало є необгрунтованими, оскільки цю суму відповідач перерахував ДВС на виконання попереднього судового рішення, а вже потім ДВС перерахував ці кошти позивачу.

Тому судом правильно прийнято до уваги доказ перерахування 08.06.2021 відповідачем позивачу орендної плати за користування спірної земельної ділянки в сумі 19167,59 грн (а.с. 29).

Твердження апелянта про те, що при розрахунку суми орендної плати, потрібно було враховувати розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, який був більший у цих роках у порівнянні з розміром нормативної грошової оцінки земельної ділянки у 2015 році (у 2016 і 2017 році нормативна грошова оцінка 1 га ріллі на території Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської обрості складала 46687,63 грн (матеріали цивільної справи № 543/4/19 т. 1 а.с. 127)), є необгрунтованими оскільки врахування збільшеної нормативної грошової оцінки земельної ділянки у даній ситуації не передбачене ні нормами законодавства, ні положеннями жодних угод.

Доводи скаржника про те, що відповідач незаконно вираховував з суми орендної плати за користування спірною земельною ділянкою протягом 2015-2017 років податку з доходів фізичних осіб та військового збору є також необгрунтованими, оскільки чинним законодавством не передбачено звільнення осіб з інвалідністю 2 групи від сплати податку з доходів фізичних осіб та від сплати військового збору.

Також, місцевий суд правильно зазначив, що обовязок відповідача нарахувати та виплатити позивачу орендну плату за період 2015-2017 роки встановлений рішенням Полтавського апеляційного суду 11.12.2019 року, не є грошовим зобовязанням, оскільки воно не було виражене у грошових одиницях, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних (про що йдеться у ч. 2 ст. 625 ЦК України) з заборгованості відповідача перед позивачем за оренду земельної ділянки за період з 2015 по 2017 роки, яка, на думку позивача, мала місце за період з 08.06.2021 року до моменту закінчення розгляду цієї справи задоволенню не підлягає.

Детальний системний аналіз змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України дозволяє зробити висновок, що кредитор має право на отримання від боржника суми відповідних інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за весь час прострочення, лише у разі, якщо така сума заборгованості конкретно визначена на час, у який, як вважає кредитор, має місце прострочення заборгованості. Стягнення таких коштів в даному випадку суперечило б принципу правової визначеності, оскільки конкретна сума заборгованості відповідача перед позивачем зі сплати орендної плати за користування відповідною земельною ділянкою з 2015 по 2017 рік не була визначена жодним чином (у будь-якому разі до моменту постановлення рішення у цій справі). Тому, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач був об`єктивно позбавлений можливості розрахувати розмір відповідної заборгованості перед позивачем та визначити розмір коштів, передбачених положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 31 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 15 липня 2022 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ С.А. Гальонкін ______________ О.Ю. Кузнєцова