КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6939/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Дніпровський відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року,

встановив:

у квітні 2018 року заявник звернувся до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні, у якій просив замінити ПАТ «Брокбізнесбанк» на ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №42917560 з виконання рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 жовтня 2013 року про стягнення на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заяви посилався на те, що 07 лютого 2018 року між ним та ПАТ «Брокбізнесбанк» було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до умов якого заявник набув право вимоги до боржника.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року заяву було задоволено, замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Брокбізнесбанк» на ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з ухвалою, боржник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 14 жовтня 2013 року позовні вимоги ПАТ «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто заборгованість в розмірі 589 999 грн. 14 коп.

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про заміну стягувача його правонаступником. В обґрунтування заяви зазначав, що 07 лютого 2018 року між ним та ПАТ «Брокбізнесбанк» було укладено Договір №227 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до умов якого заявник отримав в тому числі право вимоги за кредитним договором №08ФА-156 від 20 серпня 2008 року, що підтверджується витягом з Додатку до договору - Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року заяву було задоволено, замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Брокбізнесбанк» на ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання про заміну стягувача, суд першої інстанції виходив з того, що до заявника перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 , а тому слід замінити стягувача ПАТ «Брокбізнесбанк» на ОСОБА_2 .

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Положеннями ст. 442 ЦПК України передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із змісту цих норм, зокрема, пунктів 1 і 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, припиняється її статус сторони виконавчого провадження, і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків сторони, яка вибула, в цих правовідносинах.

У своїй апеляційній скарзі боржник посилалась на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що договір про відступлення права вимоги є нікчемним, а також вказувала, що суд при розгляді заяви про заміну сторони її правонаступником мав визнати цей договір недійсним, оскільки укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 насправді є договором факторингу, стороною якого не може бути фізична особа - ОСОБА_2 . Також скаржник зазначала, що договір було укладено в період ліквідації банку, що також є порушенням та самостійною підставою для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом.

Згідно з ч. 1 цієї статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При зверненні до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні заявником ОСОБА_2 було надано засвідчену копію Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладеного 07 лютого 2018 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі Уповноваженої особи Фонжду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» Міхна С.С. та ОСОБА_2 . Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Мазур О.Ю.

Згідно з частиною першою статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Частиною третьою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 зазначено, що договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Натомість договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) та від 08 червня 2021 року в справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) викладено правовий висновок, що за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ.

За таких обставин у суду першої інстанції підстави для висновку про нікчемність Договору про відступлення права вимоги були відсутні, а вимоги боржника ОСОБА_1 про визнання вказаного договору недійсним не можуть бути вирішені судом в ході розгляду заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Крім того, виділені матеріали справи свідчать про те, що за заявою ОСОБА_1 ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 07 лютого 2022 року було скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 жовтня 2013 року, а при зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 вказувала, що виконавче провадження з цих підстав було закрито.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що навіть за умови закінчення виконавчого провадження оскаржувана ухвала порушує її права, також не можуть бути підставою для її скасування, оскільки зі змісту ухвали вбачається, що стягувача було замінено у конкретному виконавчому провадженні, а законність ухвали суду перевіряється апеляційним судом станом на момент її постановлення.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 25 липня 2022 року.

Головуючий

Судді