Справа № 691/165/22
Провадження № 2/691/210/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
30 серпня 2022 року Городищенський районний суд Черкаської області
судді Черненка В.О.
за участю секретаря судових засідань Озюменко Н.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Городище цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 . Крім неї, в даному будинку зареєстровані її дочка ОСОБА_3 , та її колишній чоловік ОСОБА_2 . Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 04.11.2016 року їх шлюб розірвано. До розлучення вже деякий час відповідач не проживав за місцем реєстрації та після розлучення виїхав у невідомому для неї напрямку. Місце його перебування на сьогоднішній день не відоме, що унеможливлює вирішити спір в позасудовому порядку. Разом з цим ОСОБА_2 понад 6 років не проживає у вказаному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні та ремонті житла не приймає участі, особистих речей за місцем реєстрації не має. Вважає, що відповідач є таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, звернулася до суду та просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1
В судове засідання позивач не з`явилася, проте в матеріалах справи міститься заява про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задоволити. Проти винесення заочного рішення не заперечує
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, хоча про день, час та місце слухання справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчить копія оголошення опублікованого на офіційній сторінці Городищенського районного суду веб-порталу судової влади України. Листа про розгляд справи у його відсутність чи відзиву (заперечення) до суду не надходило.
З огляду на вище викладене, за згоди позивача, керуючись положеннями ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 . Даний будинок був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 21.05.2003 року, укладеного між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується копією договору та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 620935 від 23.05.2003 року, що містяться в матеріалах справи.
Відповідно до витягу № 546 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09.02.2022 року виданого головним спеціалістом відділу «Центр надання адміністративних послуг» В. Красковою, ОСОБА_1 проте, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно відомостей будинкової книги, для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 є прописаними в даному будинку.
Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 04.11.2016 року шлюб, зареєстрований 22 січня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Городищенської районного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 3, між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , розірвано.

Матеріалами справи встановлено, що будинок придбано позивачкою у 2003 році, тобто під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , а тому він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Поняття "майно" має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР «Про ратифікацію Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ("Садов`як проти України", "Кривіцька та Кривіцький проти України", "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції") втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Кожен має право на житло, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

У відповідності до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 60 СК України, передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З наведених мотивів, враховуючи, що спірний житловий будинок, придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, позивачем ОСОБА_1 не надано необхідних та достовірних доказів на спростування даного факту, суд дійшов висновку про неможливість визнання ОСОБА_2 , який є співвласником будинку, таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Таким чином, з`ясувавши всі обставини справи, в задоволенні позову слід відмовити.

Підстави для відшкодування судового збору відсутні.

Керуючись ст.ст. 60, 63 СК України, ст. 150 ЖК УРСР ст. ст.4, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 280-284ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду в 30-ти денний строк, з дня проголошення рішення. У даному разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач може оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду в 30-ти денний строк, з дня проголошення рішення.

Суддя В. О. Черненко