Справа № 309/1292/22
Провадження № 2/309/252/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 червня 2022 року м. Хуст
Хустський районний суд Закарпатської області
в особі головуючого судді Кемінь В.Д.
з участю секретаря судового засідання Бринзей Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хуст справу за позовом ОСОБА_1 до СТОВ «Велятино» с. Велятино Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нежитлову будівлю за набувальною давністю,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Велятино» про визнання набуття права власності на нежитлову будівлю на підставі набувальної давності, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням звітних зборів уповноважених членів КСП «Велятино» від 22.02.2000 року було вирішено продати йому сарай на теплиці інвентарний номер 0184 вартістю 1182 грн. в рахунок заборгованості заробітної плати зі списка майна для погашення боргів. 08 серпня 2001 року між ним та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Велятино» в особі голови правління Біляка І.Ю. було укладено договір купівлі-продажу в простій письмовій формі, предметом якого був об`єкт нерухомості будівля сараю на теплицю за адресою с. Велятино урочище «Теплиця» в рахунок заборгованості заробітної плати. Сарай був переданий йому за актом прийняття-передачі за договором купівлі-продажу від 08.08.2001 року, що є додатком до договору. У 2021 році позивач звернувся до землевпорядної організації із замовленням на виготовлення земельно-кадастрової документації з метою оформлення прав на земельну ділянку для обслуговування нежитлової будівлі сараю, проте отримав відмову через відсутність реєстрації права власності на будівлю у реєстрах прав. Виявилося, що на момент укладення договору купівлі-продажу будівлі сараю 08.08.2001 року у продавця був відсутній документ про право власності на предмет договору та його реєстрацію.
Внаслідок викладених обставин позивач не має належного правовстановлюючого документа на об`єкт нерухомості, яким він володіє і користується поверх двадцять років, у зв`язку з чим змушений звертатися з даною позовною заявою до суду. Фактично з 2001 року і до цього часу він відкрито, безперервно та добросовісно володіє даною будівлею, а саме: використовує її у своєму селянському господарстві для господарської діяльності, підтримує її в справному стані, ремонтував і поліпшував за власні кошти. Позивач стверджує, що з документів, які він надає суду на обґрунтування своїх позовних вимог, вбачається, що він отримав спірне нерухоме майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього, і ці обставини не викликали у нього сумніву у тому, що немає особи, яка має право на це майно і немає інших осіб, які претендують на це майно.
Просить визнати за ним набуття права власності на підставі набувальної давності на нежитлову будівлю сараю загальною площею 126,2 кв.м, що знаходиться в урочищі «Теплиця», б/н, село Велятино Хустського району Закарпатської області.
Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених в позові, просив позов задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача - сільськогосподарського товариство з обмеженою відповідальністю «Велятино» в судове засідання не з`явився. Згідно з витягом з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань СТОВ «Велятино» перебуває у стані припинення з 31.01.2011 року у зв`язку з прийняттям рішення його учасників щодо припинення юридичної особи. За реєстраційною адресою відповідача згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань АДРЕСА_1 , двічі надсилалися повідомлення про дату, час та місце судового засідання, шляхом рекомендованими поштовими відправленнями від 13.04.2022 року та 18.05.2022 року. Обидва поштові відправлення повернуті на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам-підприємцям за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси ( п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України).
Враховуючи те, що відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів, наявних у справі. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ст.280 ЦПК України, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Відповідно до ч.3 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, з наступних підстав.
Судом установлено, що згідно з випискою з протоколу №1 звітних зборів уповноважених членів КСП «Велятино» від 22.02.2000 року зборами уповноважених членів КСП «Велятино» затверджено список майна для погашення боргів До списку включений об`єкт: сарай на теплиці інвентарний номер 0184 залишковою вартістю 1182 грн. За актом прийняття-передачі основних засобів об`єкт сарай інвентарний номер 0184 залишковою вартістю 1182 грн. переданий СТ «Велятино».
Звітними зборами уповноважених членів КСП «Велятино» розглянуто заяву ОСОБА_1 (позивача у справі) та вирішено продати останньому сарай на теплиці інвентарний номер 0184 залишковою вартістю 1182 грн. в рахунок заборгованості заробітної плати.
08 серпня 2001 року між ОСОБА_1 та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Велятино» був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу майна, предметом якого була нежитлова будівля сараю, розташована в урочищі «Теплиця» б/н в селі Велятино (п.1.1 договору). Згідно з договором вартість майна становила 1182 грн. Договором було визначено зобов`язання сторін, згідно з якими продавець СТзОВ «Велятино» зобов`язався передати покупцю ОСОБА_1 у власність майно, визначене договором, відповідно до акту-приймання передачі, в рахунок заборгованості заробітної плати (п.3 договору). Сторони свої зобов`язання за договором виконали в повному обсязі, що стверджується актом прийняття-передачі за договором купівлі-продажу від 08.08.2001 року, який підписаний сторонами, і з якого вбачається, що продавець передає, а покупець приймає сарай в урочищі «Теплиця за адресою с. Велятино згідно з умовами договору купівлі-продажу. Майно, яке передається у власність, є в належному стані і відповідає санітарним і протипожежним нормам.
Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, вказаний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004 року; щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Спірні правовідносини щодо укладення договору купівлі-продажу від 08.08.2001 року виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, а тому для їх врегулювання застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року.
Згідно з ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до ст.42 цього Кодексу угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Зокрема відповідно до п.1 ч.1 ст.44 ЦК УРСР у письмовій формі повинні укладатись угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу (усні угоди), та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Згідно з ст.45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.
У відповідності до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Відповідно до ст.48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Статтею 224 ЦК УРСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ст.128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
У відповідності ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
За спірною угодою купівлі-продажу, укладеною 08.08.2001 року в простій письмовій формі між організацією та громадянином, останньому було продано нежитлову будівлю залишковою вартістю 1182 грн. Відтак, з огляду на вищевказані норми ЦК УРСР в їх сукупності, вказана угода купівлі-продажу нежитлових будівель відповідає вимогам закону щодо дотримання простої письмової форми її укладення, так як обов`язкове її нотаріальне посвідчення законом прямо не передбачалося і не вимагалося, а отже така угода є дійсною з моменту її укладення. Вказана угода повністю виконана її сторонами, як в частині оплати, так і в частині передачі відчуженого об`єкта купівлі-продажу.
У відповідності до ст.154 ЦК УРСР коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Стаття 86 ЦК УРСР визначала, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Згідно з ст.149 ЦК УРСР власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Відповідно до ст.6 ЦК УРСР захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, зокрема шляхом визнання цих прав.
Розглядаючи спірні правовідносини, суд бере до уваги те, що на поточний момент можливість державної реєстрації права власності за СТОВ «Велятино» та нотаріального посвідчення спірного договору безповоротно втрачена, так як СТОВ «Велятино» фактично припинило свою діяльність. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань СТОВ «Велятино» перебуває у стані припинення з 31.01.2011 року за рішенням учасників товариства про припинення юридичної особи. Однак орган управління СТОВ «Велятино» за адресою місцезнаходження, зазначеному в ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відсутній.
З 01.01.2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України 2003 року. Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року (із наступними мінами та доповненнями), який набрав чинності з 03.08.2004 року, речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ст.4 цього Закону право власності на нерухоме майно підлягає обов`язковій державній реєстрації. Пунктом 5 Прикінцевих положень цього Закону передбачено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об`єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.
До прийняття вказаного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, на момент укладення спірного договору 08.08.2001 року та передачі майна за договором 08.08.2001 року була чинною Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за № 399/2839, яка втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15 лютого 2002 року №36 у зв`язку з прийняттям Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за №157/6445.
Пунктами 1.4, 1.5, 1.6, 1.7, 1.8 цієї Інструкції передбачалося, що державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Державній реєстрації підлягають тільки ті об`єкти нерухомості, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку незалежно від форм їхньої власності й при наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тими бюро технічної інвентаризації, яке проводить державну реєстрацію права власності на ці об`єкти.
Відповідно до пунктів 1.9, 1.10 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за № 399/2839, до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться зокрема нежитлові будинки. У державній реєстрації об`єкта нерухомості може бути відмовлено, якщо зокрема правовстановлюючий документ не передбачений цією Інструкцією.
Згідно з Переліком правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, який є додатком 1 до вказаної Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, чинної на час укладення спірного договору купівлі-продажу від 08.08.2001 року та передачі нежитлової будівлі покупцю за актом 08.08.2001 року, правовстановлювальними документами є зокрема договори купівлі-продажу, посвідчені державними нотаріальними конторами та приватними нотаріусами, або зареєстровані біржею, а також рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна. Тобто договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений відповідно до закону в простій письмовій формі не був передбачений вказаною Інструкцією, як правовстановлювальний документ на підставі якого провадиться державна реєстрація права власності. Відтак, придбавши майно за простим письмовим договором, позивач не міг здійснити державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна з об`єктивних причин, в силу ненадання укладеному сторонами договору нотаріальної форми,
Згідно з пунктами 1, 2, 9 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в чинній редакції, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно це єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження; реєстраційна дія це державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру.
У відповідності до ст.6 цього Закону в чинній редакції, суб`єктами державної реєстрації прав є виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації та державні реєстратори прав на нерухоме майно (державні реєстратори). З прийняттям вказаного Закону бюро технічної інвентаризації не є суб`єктами державної реєстрації і не уповноважені здійснювати реєстраційні дії щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно.
Згідно з ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться зокрема на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; чи судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Отже, рішення суду щодо визнання права власності на об`єкти нерухомого майна має юридичне значення, оскільки таке рішення набуває статусу правовстановлювального документа і є підставою для державної реєстрації права власності позивача на такі об`єкти нерухомого майна.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Як вбачається з технічного паспорту № НОМЕР_1 на нежитлову будівлю (сарай) АДРЕСА_2 , виготовленого Хустським державним підприємством технічної інвентаризації 30.06.2021 року, прізвище власника у ньому не зазначено, що означає, що під час технічної інвентаризації будівлі її власник не виявлений і в ДПТІ відсутні відомості про реєстрацію права власності на будівлю.
Виходячи з обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, та дослідивши докази, подані позивачем на їх доведення перед судом, суд приходить до переконання, що позивач прагне сумлінно захистити свої цивільні права. Беручи до уваги, що вищевказана нежитлова будівля господарського призначення (сарай) набута позивачем правомірно, тобто він добросовісно заволодів майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше десяти років і іншим шляхом визнати за ним право власності неможливо, суд вважає, за можливе задовольнити позовні вимоги.
Судові витрати за клопотанням позивача залишити за ним.
Керуючись ст.344 ЦК України, ст.ст. 4,13,76-81,141,258-259,263-265,268,274-279,354 ЦПК України, суд
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий Хустським МРВ УМВС України в Закарпатській області 19 червня 1999 року, РНОКПП відсутній, (місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 ) набуття права власності на нежитлову будівлю сараю загальною площею 126, 2 кв. м, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , на підставі набувальної давності.
Судові витрати залишити за позивачем.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання через Хустський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Хустського

районного суду: Кемінь В.Д.