ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2212/22
Провадження № 2/210/1354/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 грудня 2022 року

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді - Чайкіної О.В., за участю секретаря судового засідання - Тихоненко К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

сторони, які приймають участь у розгляді справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі Позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі- Відповідач)про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що право користування житловим приміщенням, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Ордеру належить: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . ОСОБА_2 з 2012 року не проживає в зазначеному житловому приміщенні, що підтверджується Актом. Зазначений наймач житла не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, квартирою не цікавиться, проживає в іншому житловому приміщені за адресою: АДРЕСА_2 . Окрім цього, відповідач мешкає в АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, яку використовував відповідач для оформлення виплат за народження дитини на постійній основі починаючи з 2012 року. Тому, просить суд, визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням вищевказаної квартири.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Зазначила, що тривалий час її син ОСОБА_3 проживає не з ними, викрав ключі та знайшов коханку. Постійно спричиняє конфлікти та вимагає, щоб я йому залишила квартиру, привозить речі для ремонту, а потім все забирає. Більше 10 років він не проживає в квартирі, вона не хоче щоб він мав доступ до її житла, квартира знаходиться у комунальній власності, а вони не можуть її приватизувати, оскільки там прописаний її син. Крім того, вона вимушена на даний момент проживати на зйомній квартирі.

Відповідач в судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог, зазначив, що не раз звертався до матері, щоб остання дала йому ключі, в квартирі ніхто не проживає, там немає придатних умов для життя, до правоохоронних органів він не звертався, з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою також не звертався. Зазначив, що у них з позивачем постійно виникають конфлікти. Позивач не мешкає в спірній квартирі понад п"ять років, а так само й не надає доступу до квартири.

Крім того, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що копія ордеру, яка була надана суду ОСОБА_1 , від 08.08.2007 року, зазначає те, що даний ордер був дійсний протягом 30 днів. Іншого доказу на право користування даним приміщенням позивач до суду не надала. Позивач, а також інші членисім' ї, які зазначені в ордері, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не проживають в даному житловому приміщенні, не сплачують комунальні платежі та не беруть участь в утриманні житла. Позивач в позові зазначає що не проживає в житловому приміщенні по АДРЕСА_1 , а проживає разом з сином ОСОБА_7 на арендованій квартирі. Позивач зазначає, що перешкод в користуванні даним житловим приміщенням мені ОСОБА_2 не вчиняла, але це не так. Ключі від житла йому не дає і по теперішній час. Тому, просить суд позбавити права користування житловим приміщенням також позивача ОСОБА_1 , та інших членів сім' ї зазначених в ордері, а саме: ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , яка вже більше трьох років проживає на території Російської Федерації.

Позивачем в свою чергу надано відповідь на відзив, в якому просить врахувати суд, що у відзиві у відповідності до вимог п. 3,4 ч. З ст. 178 ЦПК України, відповідач зазначає про визнання ним факту не проживання в житловому приміщенні з 2012 року. Відповідач зазначає про відсутність ключів, але доказів вчинення будь-яких перешкод останньому в користуванні житловим приміщенням не надає.

Перевіривши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вислухавши позиції сторін, суд встановив наступне.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Так, з письмових матеріалів справи встановлено, що право користування житловим приміщенням, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Ордеру від 08 серпня 2007 року належить: ОСОБА_1 (позивачу), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (відповідачу). Гр. ОСОБА_1 , що вселяється тимчасово, приймає житлову площу у повній справності. Після закінчення строку проживання зобов`язаний житлову площу передати КЖП №9 у повній справності та звільнити квартири (а.с.5).

ОСОБА_2 з 2012 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Актом від 27 липня 2022 року, в якому мешканці будинку АДРЕСА_4 , що останній не проживає за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_5 з 2012 року (а.с.4).

Відповідач ОСОБА_3 мешкає в АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 25 червня 2013 року, виданою т.в.о. сільського голови Мар`янської сільської ради В.М. Скрипник (а.с.6).

ОСОБА_1 більш ніж 5 (п"ять) років також не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Актом від 03 жовтня 2022 року, в якому мешканці будинку АДРЕСА_4 , що останній не проживає за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_5 (а.с.32).

Крім того, сторонами у справі, як позивачем так і відповідачем, визнано, що спірним житлом сторони не користуються, житло не придатне для проживання, потребує ремонту, сторони у справі не досягли умов спільного користування житлом.

Окрім того, єдиною метою для визнання відповідача таким, що втратив прав користування житлом є намір приватизації квартири без участі відповідача, оскільки родинні відносини між сторонами не склалися, сторони конфліктують між собою.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Статтею 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

З матеріалів справи встановлено, що право користування житловим приміщенням, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Ордеру від 08 серпня 2007 року належить: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Гр. ОСОБА_1 , що вселяється тимчасово, приймає житлову площу у повній справності.

За приписами стаття 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного ордеру.

Суд констатує, що відповідач ОСОБА_3 вселився в житло на законних підставах на підставі ордеру, вселення в житло не є самовільним, а подальше неукладення нового договору найму між власником та матір`ю ОСОБА_1 не припинило реалізоване право ОСОБА_3 на користування житловим приміщенням, оскільки ордер, на підставі якого відповідач був вселений, недійсним не визнавався, є чинним та був і залишився підставою для права на проживання.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Верховний Суд у постанові від 16.12.2020, справа № 571/1292/17 виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №490/12384/16-ц.

Суд, перевіривши матеріали справи та вислухавши думку сторін в судовому засіданні, вважає поважною причиною непроживання відповідача ОСОБА_3 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , так як останній не мав ключів від зазначеного житла, та позивач чинить перешкоди відповідачу, оскільки не бажає щоб відповідач проживав у спірній квартирі та користувався нею нарівні з іншими особами, які вказані в ордері.

Отже, відповідач не може вважатися таким, що добровільно та з поважних причин не користується житлом, та зміним місце проживання на інше, аніж те, в якому він зареєстрований.

Водночас суд зауважує, що неналежні умови проживання в квартирі, про що зазначається обома сторонами, які виникли не через дії відповідача, не можуть вважатися неповажною причиною непроживання в житлі, адже як стверджували сторони в засіданні, відповідач не міг фізично потрапити до квартири, тобто самостійно покращити умови для проживання.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Також суд застосовує висновок Верховного Суду, зазначений у постанові від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення; при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

В контексті наведеного вище суд зазначає, що з пояснень сторін і досліджених судом доказів вбачається, що ОСОБА_3 не втратив інтерес до житла, так як періодично цікавиться ним, вчиняє дії, характерні для користувача, тобто відповідач має юридичний інтерес до житла, крім того не має іншого власного житла.

Статтею з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Суд зауважує, що позивач належним чином не обгрунтував ту обставину, що в зв`язку з реєстрацією місця проживання ОСОБА_3 в квартирі, її власнику завдаються перешкоди в користуванні даним майном. Факт несплати ОСОБА_3 платежів, пов`язаних з утриманням майна, може бути усунутий ним в добровільному чи примусовому порядку шляхом стягнення необхідних коштів (за доведеності понесення таких витрат), укладення договору найму.

Підтверджень надсилання вимог чи претензій, які б ігнорувалися відповідачем, суду не надано, інших фактів порушень прав позивача суду не зазначено.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_3 вимушено з поважних причин припинив проживати в житлі, проживає тимчасово з поважних причин в іншому місці, не має жодного іншого житла та має інтерес до подальшого проживання в квартирі, визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, тобто позбавлення його єдиного легітимного житла, право на яке набуто у встановленому законом порядку, буде непропорційним та надмірним тягарем для відповідача що, відповідно, є порушенням принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд вважає, що сам факт не проживання відповідача у спірній квартирі більш шестимісячного строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено.

Відтак, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід відмовити в повному обсязі.

На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, розподілу не підлягає та повністю покладається на позивача.

На підставі ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 61, 64, 71, 72 ЖК України, ст.29, 379, 391 ЦК України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, керуючись ст.ст.2, 5, 10, 76, 81, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пп. 15.5 п. 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення буде складено 23 грудня 2022 року.

Суддя: О. В. Чайкіна