Справа № 694/1352/22
Провадження № 2/0182/2362/2022
28.12.2022 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Багрової А.Г.
розглянув у м. Нікополі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди.
Заяви по суті справи:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просить стягнути на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 7000 грн. , неустойку в розмірі 7000 грн. та грошове відшкодування моральної шкоди в розмірі 146000 грн.(а.с.1-2).
В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 14.06.2022 року між ним та відповідачем було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від нього грошові кошти в сумі 7 000,00 грн. За умовами договору відповідач зобов`язався повернути грошові кошти до 14.07.2022 року. Відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав у строк передбачений у договорі, суму коштів не повернув. Для нього ця сума є значною, а тому невиконання відповідачем своїх зобов`язань ставить його у скрутне матеріальне становище. Оскільки відповідач не повернув позики, то він зобов`язаний сплатити також неустойку відповідно до умов договору в розмірі 7000 грн. Так як він неодноразово звертався до відповідача щодо повернення позики та отримав відмову, то у нього виникли душевні страждання і він вимушений звертатись до приватного лікаря психолога. Моральні страждання позивач оцінює в розмірі 146000 грн.
Відповідач відзив на позов до суду не подав.
Процесуальні дії у справі.
06.09.2022 року ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області цивільну справу передано на розгляд Нікопольському міськрайонному суду Дніпропетровської області(а.с.32).
Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.10.2022 року головуючим суддею по справі визначено суддю Багрову А.Г.(а.с.36)
Ухвалою суду від 20.10.2022 року позивачу відмовлено в задоволенні клопотання про забезпечення позову (а.с.37-38)
20.10.2022 року по справі відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження та відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України роз`яснено учасникам справи про розгляд справи без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, надано строк для подання відповідачем відзиву на позов, зобов`язано позивача надати оригінал договору позики(а.с. 39-41)
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.12.2022 року вирішено питання про розгляд справи на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановити заочне рішення).
Судом встановлено.
Між сторонами виник спір з приводу повернення коштів, отриманих у позику.
14.06.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики (а.с.47-48), відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 7 000,00 грн. на підтвердження даного факту відповідачем власноруч була складена розписка (а.с.48).
За умовами договору відповідач зобов`язався повернути грошові кошти до 14.07.2022 року.
Відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав у строк передбачений у договорі, суму коштів не повернув.
Відповідно до пункту 5 Договору позики у разі порушення строку повернення позики, позичальнику виплачує позикодавцю штраф у розмірі 100% від суми позики.
Наявність боргового документу у позичальника ОСОБА_1 підтверджує факт не виконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості ОСОБА_2 по договору позики від 14.06.2022 року.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК).
Визначення поняття "зобов`язання" міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК.
Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 610 ЦК України під порушенням зобов`язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання.
Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).
За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу.
Згідно з положеннями ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").
Частиною 3 статті 12, статтями 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електронні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні «Бендерський проти України» від 15.11.2007, в якому наголошується, що право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 - 35 рішення від 07.03.2006 у справі «Донадзе проти Грузії»).
Відповідач не використав можливість і право реалізувати свої процесуальні права, заперечувати проти позову, надати докази у підтвердження своїх заперечень. Небажання ОСОБА_2 надати відзив та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову дало суду право обмежитись доказами, наданими позивачем.
Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів, поданих позивачем у підтвердження позовних вимог переконують суд, що відповідач взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договорів позики не виконав, не повернув позивачу грошовий борг, відповідно у суду наявні правові підстави для поновлення порушеного права позивача в обраний ним спосіб, а саме для стягнення грошових сум із особи, яка допустила порушення виконання боргового зобов`язання за договором позики в судовому порядку.
За вказаних обставин суд приходить до висновку, що діями відповідача ОСОБА_2 права та охоронювані законом інтереси позивача ОСОБА_1 на мирне володіння та розпорядження своїм майном (коштами), передбачене ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушені і підлягають судовому захисту.
При цьому, суд зазначає, що 24.02.2022 року в Україні діє воєнний стан.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон) доповнено Цивільний кодекс новими положеннями, відповідно до яких у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення боргу за договором позики в розмірі 7000 грн. основної суми боргу підлягають задоволенню, а в частині стягнення 7000 грн. неустойки позивачу слід відмовити.
Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 146000 грн., то суд зазначає наступне.
У відповідності до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних чи душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 N 4 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За загальним правилом особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, або у випадках, передбачених нормами ЦК, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
Відповідно до ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.
Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст. 1050 ЦК України, якою не передбачено такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди.
Укладений між сторонами у справі договір позики також не містить цього виду цивільної відповідальності.
Зазначені висновки щодо застосування норми права викладені в Постанові Верховного суду від 21.02.2019 року по справі № 640/5098/14-ц.
Отже, законодавством не передбачено обов`язку відшкодування моральної шкоди у разі не повернення боргу, договір також не містить таких даних.
Крім того, позивачем не доведено причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача, не зазначено глибини фізичних чи душевних страждань, яких останній зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також не наведено інших обставин, які мають істотне значення для відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт заподіяння йому моральних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача.
З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 146000 грн. на відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.
Розподіл судових витрат.
Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір відповідно до ціни позову в розмірі 1600 грн. (а.с.6)
Оскільки позовну заяву суд задовольняє частково в розмірі 7000 грн. основного боргу (на 4,38 % від ціни позову), тому судовий збір, сплачений при зверненні до суду з позовною заявою підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно до задоволених вимог у розмірі 70,08 грн.
Керуючись ст.ст. 10, 13, 19, 76-81, 141, 263-268, 274, 280-289, 354 ЦПК України суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 14.06.2022 року у розмірі 7000 (сім тисяч) грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 70,08 (сімдесят грн.08 коп.) грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
На рішення може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його повного складення.
Повне рішення складено 28.12.2022 року.
Дані про учасників справи:
позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Суддя: А. Г. Багрова