КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/7320/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6062/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шум Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та повернення безпідставно набутих коштів, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши який, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , який було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 липня 2015 року на підставі довідки-рахунка серії НОМЕР_3 , виданою ФОП ОСОБА_3 14 липня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 про те, що продано і видано автомобіль марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , вартістю 445 420,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у сумі 445 420,00 грн. та судові витрати (т. 1 а.с. 1-8, 83-86).

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 14 липня 2015 року придбав у ОСОБА_2 через ФОП ОСОБА_3 автомобіль марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 . Дана угода підтверджується довідкою-рахунком серії НОМЕР_3 , виданою ФОП ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 , в якій зазначено, що йому продано вказаний автомобіль вартістю 445 420,00 грн. У подальшому позивачем було зареєстровано автомобіль у центрі ДАІ 8004 та отримано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4 та р.н. НОМЕР_5 .

Однак, 24 жовтня 2015 року під час керування автомобілем марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_5 , позивача зупинили працівники поліції та повідомили, що вищевказаний транспортний засіб знаходиться у розшуку за орієнтуванням слідчого та підлягає арешту й негайному вилученню. Того ж дня у нього було вилучено вказаний автомобіль, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, комплект ключів та номерні знаки.

Вказував, що у подальшому позивачеві стало відомо про наявність кримінального провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Так, досудовим розслідуванням встановлено, що 09 вересня 2015 року до органів поліції звернулася ОСОБА_5 з повідомленням про заволодіння невідомою особою шахрайським шляхом автомобілем марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_6 , а 13 жовтня 2015 року у рамках цього провадження автомобіль оголошено в розшук.

В ході слідства за зверненням органів прокуратури, територіальним сервісним центром № 8043 регіонального сервісного центру МВС України в м. Києві 14 січня 2016 року була скасована реєстраційна дія про реєстрацію вищевказаного транспортного засобу на ім`я ОСОБА_1 з тих підстав, що зняття з обліку автомобіля і перереєстрація транспортного засобу відбулося шляхом подання документів, що мають ознаки підробки. Враховуючи вказане, було прийнято рішення про скасування реєстраційних операцій, які були вчинені після реєстрації транспортного засобу на ТОВ «Порше Лізинг Україна» з 11 квітня 2013 року, а саме всі реєстраційні дії починаючи з 24 лютого 2015 року.

Таким чином, на момент вчинення правочину 14 липня 2015 року, а саме укладення договору купівлі-продажу автомобіля на підставі довідки-рахунка серії НОМЕР_3 , виданої ФОП ОСОБА_3 , яка анульована, законним власником автомобіля була не ОСОБА_2 , а ТОВ «Порше Лізинг Україна». Враховуючи, що ЦК України не містить поняття анулювання правочину, тому для стягнення незаконно отриманих коштів відповідачем, заявлено вимогу про визнання правочину недійсним (т. 1 а.с. 1-8, 83-86).

У квітні 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_3 , яка просила відмовити в задоволенні позовної заяви в частині солідарного стягнення з неї коштів в сумі 445 420,00 грн. та судових витрат в сумі 14 659,00 грн. (т. 1 а.с. 61-63).

У червні 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача - адвоката Приймака О.Ю., який просив позовні вимоги щодо стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 445 420,00 грн. в частині до ФОП ОСОБА_3 залишити без розгляду, а в іншій частині залишити без змін (т. 1 а.с. 83-86).

У липні 2019 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника ФОП ОСОБА_3 - адвоката Білошкурського О.В., який просив відмовити позивачу у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_3 понесених позивачем судових витрат у вигляді судового збору на правову допомогу (т. 1 а.с. 90-92).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2020 року позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та повернення безпідставно набутих коштів в частині стягнення в солідарному порядку з ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 445 420 грн. до ФОП ОСОБА_3 - залишено без розгляду (т. 1 а.с. 127-128).

У березні 2021 року ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що ОСОБА_1 набув право власності на автомобіль марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2015 року, що підтверджується довідкою-рахунком серії НОМЕР_3 , виданою ФОП ОСОБА_3 14 липня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 . На момент здійснення угоди ОСОБА_2 була добросовісним власником вказаного автомобіля та реалізувала свої права шляхом його продажу на користь позивача, передавши йому автомобіль та всі розпорядчі документи. Звертала увагу на те, що довідка-рахунок серії НОМЕР_3 , видана ФОП ОСОБА_3 14 липня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 , була анульована 14 січня 2016 року, тобто вже через півроку після угоди. Вказане свідчить про те, що укладення договору купівлі-продажу автомобіля марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 липня 2015 року, відбулося на законних підставах в результаті чого позивач набув право власності на автомобіль та здійснив його реєстрацію як власник (т. 2 а.с. 77-82).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та повернення безпідставно набутих коштів - відмовлено (т. 3 а.с. 4-7).

Не погодившись з рішенням суду, 28 січня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Приймак О.Ю. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив повністю скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, стягнути з відповідача судові витрати (т. 3 а.с. 10-18).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи та висновки, які викладені в рішенні суду, не відповідають дійсності. Вказував, що під час розгляду справи судом першої інстанції не було з`ясовано правові наслідки скасування реєстраційних дій щодо реєстрації автомобіляVolkswagen Passat, 2012 року виробництва, номер шасі НОМЕР_1 , а саме скасування всіх реєстраційних дій починаючи з 24 лютого 2015 року до 14 липня 2015 року, тобто всі реєстраційні дії здійснені за громадянами ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також анулювання документів, які стали підставою для їх реєстрації. Крім того, апелянт не погоджується з позицією суду, що на день укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу ОСОБА_2 була повноважним власником автомобіля та була наділена повноваженнями для його продажу.

Звертав увагу на те, що у цій справі раніше було ухвалено заочне рішення від 13 травня 2020 року з протилежними висновками про задоволення його позову, проте, за заявою відповідача заочне рішення було скасовано з порушенням норм процесуального права. Зазначав, що відповідач порушила вимоги до форми та змісту заяви про перегляд заочного рішення відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 285 ЦПК України. Вважає, що відповідач зловживає процесуальними правами, за відсутності підстав для скасування заочного рішення вчиняла дії, що спрямовані на безпідставне затягування, перешкоджання у виконанні рішення суду (т. 3 а.с.10-18 ).

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Сенін В.Ю. подав письмові заперечення в яких просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін (т. 3 а.с. 51-56).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року були залучені до участі у цій справі як треті особи без самостійних вимог ФОПОСОБА_3 , ТОВ «Порше Лізинг Україна», ОСОБА_4 (т. 3 а.с. 57-58)

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Супрун І.І. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Сенін В.Ю. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Позивач ОСОБА_1 був сповіщений врученням повідомленням його представнику - адвокату Супрун І.І., відповідач ОСОБА_2 сповіщена повідомленням її представника - адвоката Сеніна В.Ю. про що у справі є письмові розписки. ТОВ «Порше Лізинг Україна» був сповіщений на зазначену ним адресу врученням повідомлення. Оскільки за офіційним повідомленням Департаменту з питань реєстрації до апеляційного суду відсутні дані про реєстрацію ОСОБА_4 , остання була сповіщена розміщенням повідомленням на офіційному веб-сайті Судової влади України як це передбачено ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Повідомлення ФОП ОСОБА_3 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаною особи до суду не надходили (т. 3 а.с. 39-42, 49-50, 59-69).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовивши в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що на момент укладання договору чинним законодавством заборонялось укладати договір купівлі-продажу транспортного засобу шляхом оформлення довідки-рахунка, а на час укладення оспорюваного договору 14 липня 2015 року відповідач ОСОБА_2 була повноважним власником транспортного засобу та була наділена повноваженнями для його продажу.

Такий висновок районного суду не може бути визнаний обґрунтованим, колегія суддів з ним не погодилась, врахувавши наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно даних інформаційної бази даних Єдиного державного реєстру МВС станом на 13 березня 2017 року право власності на автомобіль марки Volkswagen Passat, номер шасі НОМЕР_1 , з 11 квітня 2013 року було зареєстровано за TOB «Порше Лізинг Україна».

05 квітня 2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» (лізингодавець) та ОСОБА_5 (лізингоодержувач) був укладений договір про фінансовий лізинг № 00007104, згідно з умовами якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» передає ОСОБА_5 об`єкт лізингу - транспортний засіб Volkswagen Passat, номер шасі НОМЕР_1 , рік виробництва 2012, на умовах лізингу.

24 лютого 2015 року відбулась перереєстрація зазначеного транспортного засобу на нового власника - ОСОБА_4 , 26 лютого 2015 року автомобіль був знятий з обліку для реалізації, а 05 березня 2015 року проведена вторинна реєстрація ТЗ, придбаного в торговельній організації, за ОСОБА_2

14 липня 2015 року автомобіль був знятий з обліку для реалізації та цього ж числа проведена повторна реєстрація ТЗ, придбаного в торговельній організації, за ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 17-18).

У матеріалах справи наявна довідка-рахунок серії НОМЕР_7 , видана ФОП ОСОБА_3 14 липня 2015 року, ОСОБА_1 про те, що йому продано і видано автомобіль Volkswagen Passat, номер шасі НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію № НОМЕР_8 , вартістю 445 420 грн. Зазначена довідка-рахунок містить відмітку «анульовано» (т. 1 а.с. 15).

Згідно даних інформаційної бази даних Єдиного державного реєстру МВС, у подальшому, 02 грудня 2015 року та 14 січня 2016 року транспортний засіб Volkswagen Passat, був знятий з обліку у зв`язку зі скасуванням реєстрації за ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . На підставі скасування реєстрації вказаного автомобіля, 23 грудня 2016 року була проведена його реєстрація за TOB «Порше Лізинг Україна», а 08 лютого 2017 року автомобіль був знятий з обліку за актом прийому-передачі та 10 лютого 2017 року зареєстрований за договором лізингу за ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 17-18).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2016 року у справі № 826/4418/16 (т. 1 а.с. 24-26), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2016 року (т. 1 а.с. 27-29) та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 травня 2017 року (т. 1 а.с. 30-31) відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, треті особи - ОСОБА_5 , ТОВ «Порше Лізинг Україна», про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії щодо здійснення реєстраційної операції від 14 січня 2016 року, якою скасовано реєстрацію автомобіля Volkswagen Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_1 .

Вказаними судовими рішеннями у справі № 826/4418/16 встановлено, що ОСОБА_1 під час руху автомобілем марки Volkswageh Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_5 зупинили працівники міліції на посту ДАІ «Биківня» на Броварському проспекті у місті Києві та повідомили, що вищевказаний транспортний засіб знаходиться у розшуку за орієнтуванням слідчого та підлягає арешту та негайному вилученню.

У подальшому, постановою слідчого від 30 жовтня 2015 року автомобіль марки Volkswageh Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_5 був визнаний речовим доказом та переданий разом з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та комплектом ключів ОСОБА_5 , що не заперечується останнім.

Разом з цим, судами встановлено, що за заявою ОСОБА_6 (представник ОСОБА_1 ) 07 грудня 2015 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 00014721 про те, що починаючи з 24 лютого 2015 року невстановленими особами вчинялися шахрайські дії на відчуження автомобіля Volkswageh Passat, 2012 року випуску, р.н. НОМЕР_5 , який належав на праві приватної власності ТОВ «Порше Лізинг Україна», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, б. 27-Т та наданий відповідно договору у лізинг ОСОБА_5 , в результаті чого громадянину ОСОБА_1 , який придбав 14 липня 2015 року у власність вказаний автомобіль на законних підставах було завдано майнової шкоди, а автомобіль повернуто ОСОБА_5 .

Водночас, як вбачається з листа Київського РВ Полтавського МУ УМВС України в Полтавській області від 05 листопада 2015 року № 10/1608-9 у провадженні СВ Київського РВ Полтавського МУ УМВС України в Полтавській області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001608 від 10 вересня 2015 року, за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 09 вересня 2015 року до Київського РВ ПМУ надійшло повідомлення від ОСОБА_5 про те, що 08 вересня 2015 року, невідома особа, шахрайським шляхом заволоділа його автомобілем марки Volkswageh Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_6 , чим спричинила останньому матеріальний збиток, сума якого встановлюється.

13 жовтня 2015 року автомобіль марки Volkswageh Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_5 оголошено в розшук, а 24 жовтня 2015 року місцезнаходження вказаного автомобіля встановлено та в подальшому вилучено працівниками Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві.

Поряд з цим, надалі позивач дізнався про скасування рішення про реєстрацію транспортного засобу Volkswageh Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Відповідно до листа прокуратури Київського району м. Полтави від 20 жовтня 2015 року № 89-1608вих15 зняття з обліку і перереєстрація транспортного засобу Volkswageh Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 відбулося 24 лютого 2015 року у «Центрі № 3 надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, підпорядкованих УДАІ ГУМВС України» шляхом подачі документів, що мають ознаки підробки (фіктивні).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що для зняття автомобіля з обліку використовувалася довіреність, видана від імені директора ТОВ «Порше лізинг Україна» П.Й.Графа, та виданий за його підписом наказ про реалізацію автомобіля.

При проведенні тимчасового доступу до документів ТОВ «Порше Лізинг Україна» слідчим відібрано зразки відбитків усіх печаток, які виготовлені та використовуються товариством, при цьому, порівняння відбитків дійсних печаток із відбитком печатки, проставленим на підроблених документах, свідчить про їх повну візуальну нетотожність.

Наведене підтверджується наявним в матеріалах справи висновком комплексної почеркознавчої та технічної експертизи документів від 19 липня 2016 року в рамках кримінального провадження № 001608, яким підтверджено відомості про підроблення документів, що стали підставою для перереєстрації спірного автомобіля.

З огляду на викладене, суди дійшли висновку про правомірність дій регіонального сервісного центру щодо здійснення спірної реєстраційної операції від 14 січня 2016 року про скасування реєстрації автомобіля на ім`я ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2017 року по цивільній справі №755/3195/17, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна», ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль було відмовлено (т. 1 а.с. 32-33).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина 1 статті 328 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

За положеннями частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2 статті 203 ЦК України).

Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , який було укладено між ним та ОСОБА_2 14 липня 2015 року на підставі довідки-рахунка серії НОМЕР_3 , виданою ФОП ОСОБА_3 14 липня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 , реєстрація якої була анульована з підстав, що відчуження автомобіля за ланцюгом правочинів відбувалось за відсутності волевиявлення власника цього автомобіля, яким на час його відчуження у січні 2015 року був ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Колегія суддів перевірила доводи позивача та дійшла наступних висновків.

Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На підставі частини п`ятої статті 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Відчуження транспортного засобу може бути проведено одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами; продаж шляхом оформлення довідки-рахунку.

Згідно із пунктом 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).

Згідно з пунктом 8 цього Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України «Про дорожній рух»).

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Як було встановлено набравшими законної сили судовими рішеннями в адміністративній справі, зокрема, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2016 року у справі № 826/4418/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 травня 2017 року, зняття з обліку і перереєстрація транспортного засобу VolkswagenPassat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 відбулося 24 лютого 2015 року у «Центрі № 3 надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, підпорядкованих УДАІ ГУМВС України» шляхом подачі документів, що мають ознаки підробки (фіктивні). На підставі цього 14 січня 2016 року було прийнято рішення про скасування реєстраційних операцій, які були вчинені після реєстрації транспортного засобу на ТОВ «Порше Лізинг Україна», починаючи з 24 лютого 2015 року (т. 1 а.с. 24-31).

Вказане свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 на момент продажу автомобіля не була його власником, оскільки було скасовано реєстрацію права на автомобіль марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 за попередніми продавцями цього автомобіля - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

З огляду на зазначене, встановивши, що відчуження вищевказаного автомобіля за договором відбулось особою, яка не була власником цього майна, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

У пункті 1 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Тлумачення частини першої статті 216, пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено недійсність правочину через те, що особа яка здійснювала продаж майна не була його власником, через що у набувача вказане майно (автомобіль) було вилучено і повернуто його власнику, сторона (покупець), що сплатила кошти, має право вимагати повернення переданого іншій стороні (продавцю) в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам), то вона може вимагати від сторони, яка здійснила продаж майна, при цьому не будучи його власником, повернення майна (коштів) на підставі пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Подібного правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження 61-592св20).

З огляду на визнання оспорюваного договору від 14 липня 2015 року недійсним, за яким відповідачкою отримано 445 420 грн., суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав передбачених пунктом 1 частини 3 ст. 1212 ЦК України для повернення відповідачкою ОСОБА_2 отриманих нею грошей за недійсним правочином.

Проте суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню.

При цьому, на думку суду апеляційної інстанції, таке судове рішення не перешкоджає ОСОБА_2 звертатись із відповідним позовом до попереднього продавця вищевказаного автомобіля про повернення сплачених нею грошей із зазначенням відповідних правових підстав.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема доводи апелянта щодо незаконності ухвали районного суду про скасування заочного рішення вищевказаних висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового по суті заявлених вимог.

Щодо судових витрат.

Звертаючись до суду із позовом представник позивача - адвокат Приймак О.Ю. заявив про стягнення з відповідача судових витрат та визначила їх попередній розрахунок (судового збору, витрат на правничу допомогу).

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Супрун І.І. заявив про подання доказів витрат на правничу допомогу протягом п`ятиденного терміну.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

За положенням ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем за подання позову було сплачено судовий збір у розмірі 5 159,00 грн. та 7 738,50 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, (т. 1 а.с. 44, т. 3 а.с. 28).

За результатом апеляційного розгляду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5 159,00 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 7 738,50 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , який було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 липня 2015 року на підставі довідки-рахунка серії НОМЕР_3 , виданою фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 14 липня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 про те, що продано і видано автомобіль марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , вартістю 445 420,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_9 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_10 ) грошові кошти в сумі 445 420 (чотириста сорок п`ять тисяч чотириста двадцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_9 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_10 ) - 5 159,00 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 7 738,50 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 04 серпня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова