ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року м.Суми

Справа №589/3381/21

Номер провадження 22-ц/816/936/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державне підприємство «Шосткинський завод «Імпульс»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шпака Дмитра Геннадійовича

на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 червня 2022 року в складі судді Лєвші С.Л., ухвалене в м. Шостка,

В С Т А Н О В И В:

16 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс», в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ № 70у від 26 травня 2016 року, поновити на роботі з дати звільнення на посаді інженера з підготовки виробництва виробничого відділу КП «ШКЗ «Імпульс», стягнути з підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 158288 грн 80 коп.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач із 16 липня 2015 року по 26 травня 2016 року включно працював на посаді інженера з підготовки виробництва виробничого відділу Казенного підприємстві «Шосткинський казенний завод «Імпульс» (далі - КП «ШКЗ «Імпульс»), змінена назва - Державне підприємство «Шосткинський завод «Імпульс» (далі - ДП «ШЗ «Імпульс»).

Наказом директора КП «ШКЗ «Імпульс» за № 70у від 26 травня 2016 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України був звільнений з посади інженера з підготовки виробництва виробничого відділу КП «ШКЗ «Імпульс». Безпосередньою причиною звільнення позивача стало укладення ним 18 травня 2016 року контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу. Після укладення контракту позивач приймав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи у районах проведення заходів, отримав статус учасника бойових дій.

Позивач безпосередньо вважає, що його звільнення відбулось з порушенням трудового законодавства, згідно із яким на час проходження служби за ним повинно зберігатися - місце, посада і середній заробіток.

Крім того, позивач ОСОБА_1 просив поновити процесуальний строк на подання позовної заяви, оскільки згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, таким чином, фактично строк позовної даності позивачем пропущений.

Поважними причинами пропуску строку позовної давності позивач зазначав прийняття ним участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, оскільки останній безпосередньо перебував у районах проведення таких заходів. Крім цього, просив враховувати виниклу ситуацію з розповсюдженням коронавірусу 2019-пСоV, як наслідок, необхідність дотримання позивачем свого часу обмежувальних протиепідемічних заходів на період дії карантину.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 червня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Шпак Д.Г. відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Шпак Д.Г., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції формально поставився до наведених у позовній заяві обставин пропуску місячного строку на пред`явлення позову - прийняття участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, оскільки ОСОБА_1 безпосередньо перебував у районах проведення таких заходів, а також виникла ситуація з розповсюдженням коронавірусу 2019-пСоV, як наслідок, необхідність дотримання свого часу обмежувальних протиепідемічних заходів на період дії карантину, які останній просив визнати поважними причинами пропуску строку, у зв`язку з чим обґрунтованим було б поновлення пропущеного строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються; дозволяє досягти розумного співвідношення між цілями державного впливу та засобами їх досягнення. У рішенні від 25 січня 2012 року № 3- рп/2012 (справа № 1-11/2012) Конституційний Суд України зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею. Таким чином, дійшовши висновку про залишення позовної заяви без задоволення, місцевий суд не врахував принцип пропорційності між застосованим ним заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи наведені обставини у сукупності, зокрема доведеність позовних вимог, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства та принципу пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, вважає, що суд першої інстанції мав змогу визнати поважними причинами пропуску звернення до суду із позовною заявою з огляду на те, що позивачем безпосередньо приймалася участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, крім цього, безпосередньо перебував у районах проведення таких заходів та виконував ті завдання, які покладало на нього командування, що об`єктивно позбавило останнього можливості звернутися до суду саме у визначений законодавством строк на оскарження.

Відзиву на апеляційну скаргу Державне підприємство «Шосткинський завод «Імпульс» до апеляційного суду не направило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника адвоката Шпака Д.Г., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26 травня 2016 року на підставі наказу директора КП «ШКЗ «Імпульс» за № 70у ОСОБА_1 звільнено з посади інженера з підготовчого виробництва виробничого відділу за п. 3 ст. 36 КЗпП України зі вступом на військову службу. Підстава винесення наказу про звільнення - заява ОСОБА_1 від 24 травня 2016 року (а.с. 10).

З контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу вбачається, що між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 18 травня 2016 року укладено вищевказаний контракт. Контракт набирає чинності з 30 травня 2016 року. Контракт укладений строком на п`ять років (а.с. 13-14).

Згідно із довідкою про участь особи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях забезпеченні їх здійснення, виданої військовою частиною НОМЕР_1 15 листопада 2019 року за № 436 в період з 09 березня 2019 року по 20 серпня 2019 року та з 09 вересня 2019 року по 10 жовтня 2019 року безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях (а.с. 16).

Із заяви від 24 травня 2016 року, адресованої на ім`я директора КП «ШКЗ «Імпульс» вбачається, що ОСОБА_1 просив звільнити його з роботи з 26 травня 2016 року згідно із п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом (а.с. 42).

Із витягу із журналу видачі трудових книжок вбачається, що ОСОБА_1 26 травня 2016 року отримав трудову книжку, серії НОМЕР_2 під підпис (а.с. 43).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги по їх суті є обгрунтованими, однак позивачем пропущено визначений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду з відповідним позовом, а також відсутні підстави для його поновлення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.

Статтею 119 КЗпП України визначено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Аналіз зазначених норм права дають підстави для висновку, що гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Законом України від 17 березня 2014 року був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президент України не приймав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в 2016 році уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України.

Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

На час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення ОСОБА_1 з роботи 26 травня 2016 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України було проведено без дотримання вимог закону, з порушенням гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу КП «Шосткинський казенний завод «Імпульс» від 26 травня 2016 року № 70у про його звільнення з роботи є обґрунтованими.

Разом з тим, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП України).

Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 просив суд поновити йому строк для звернення до суду з підстав перебування у районах проведення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях. Крім цього, вважав за необхідність враховувати виниклу ситуацію з розповсюдженням коронавірусу 2019-пСоV, як наслідок, необхідність дотримання позивачем свого часу обмежувальних протиепідемічних заходів на період дії карантину.

З урахуванням специфіки розгляду трудових спорів, строк звернення до суду за захистом трудового права є спеціальним строком для судового захисту трудових прав, встановленим положеннями статті 233 КЗпП України.

Так, частина перша статті 233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників.

Разом з тим ця стаття встановлює виняток для спорів про звільнення.

Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі.

Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.

Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника.

У цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Вказана правова норма не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватись ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Отже, підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежали від волі особи та унеможливлювали своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Наслідки пропуску строку звернення до суду у вигляді відмови в задоволенні позову застосовуються судом лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але такі строки пропущено та підстав для їх поновлення не встановлено. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом, а тому він не підлягав звільненню, що передбачено положеннями статті 119 КЗпП України, однак за захистом своїх трудових прав позивач звернувся до суду з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення до суду з відповідним позовом, а також того, що його своєчасному зверненню перешкоджали непереборні обставини, які зробили неможливим або значно утруднили таке звернення.

Такі висновки суду узгоджуються із висновками щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладених у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 522/4116/19 та від 11 березня 2021 року у справі № 686/8529/20.

У постановах Верховного Суду 08 серпня 2018 року у справі № 757/19004/15-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 503/361/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 288/1466/18 зазначено, що поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

Отже, поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду, і ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Разом з тим в судовому засіданні суду першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 26 травня 2016 року був ознайомлений з наказом про звільнення, а також в цей день отримав трудову книжку із записом про своє звільнення, однак з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу звернувся лише 16 серпня 2021 року, тобто більше ніж через п`ять років.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано беззаперечних доказів тих обставин, що перешкоджали, створювали труднощі для звернення до суду з позовом, унеможливили своєчасне звернення до суду з позовом, які б підтверджували об`єктивну неможливість подання ОСОБА_1 позову в період проходження служби за контрактом, оскільки відповідно до умов контракту йому забезпечувалася встановлена тривалість службового часу, надання часу для відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові і неробочі дні, вільне пересування територією України у вихідні, святкові і неробочі дні. А його участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях забезпеченні їх здійснення, на що позивач посилається як на поважність причин прпуску строку звернення до суду, охоплює лише період з 09 березня 2019 року по 20 серпня 2019 року та з 09 вересня 2019 року по 10 жовтня 2019 року, тобто незначнй проміжок часу порівняно із строком звернення до суду.

А відтак, суд першої інстанції, встановивши обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про незаконність наказу № 70у від 26 травня 2016 року, незаконність його звільнення, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав пропуску звернення до суду за захистом порушеного права за відсутності поважних причин підстав для його поновлення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди позивача з ухваленим у справі судовим рішенням.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шпака Дмитра Геннадійовича залишити без задоволення.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2022 року.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

С. С. Ткачук