Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1257/21 Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 35 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів : Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Кузьменко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції цивільну справу № 279/1257/21 за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Орлюк Сергій Антонович, до ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Бугайов Дмитро Миколайович, третя особа: приватний нотаріус Івчук Станіслав Станіславович, про визнання недійсним договору довічного утримання та скасування державної реєстрації

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 березня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Шульги О.М. у м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила визнати недійсним договір довічного утримання від 05.01.2021 укладений між ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 і відповідачем ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 фактично проживає: АДРЕСА_2 , працює на станції Пінізевичі Малинського району Південно-Західної залізниці, скасувати його державну реєстрацію, а також вирішити питання про відшкодування судових витрат.

В обгрунтування позову зазначила, що ОСОБА_4 була власником квартири АДРЕСА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла. Вказала, що вона є спадкоємцем за заповітом від 15.04.2019, складеним ОСОБА_4 , яка є її рідною бабою.

В даній квартирі без реєстрації проживав її батько ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Під час оформлення спадкових прав, їй стало відомо, що 05.01.2021 між її бабою ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання.

Позивач вказала, що відповідач скористалась похилим віком, тяжкими хворобами та довірою ОСОБА_4 та таємно уклала із останньою вказаний договір. ОСОБА_4 у 84 роки прочитати та усвідомити наслідки вказаного правочину не могла, так як хворіла на атеросклероз та інші хвороби, які унеможливлювали вчинення нею будь яких правочинів, а тому вважає вказаний договір недійсним. ОСОБА_2 не є близьким родичем спадкодавця.

Крім того зазначила, що ОСОБА_2 не виконувала умови договору довічного утримання, так як витрати на утримання квартири, сплату комунальних послуг, поховання та поминальні обіди 9 і 40 днів сплачувала особисто вона (позивач). ОСОБА_2 жодної дії, передбаченої договором довічного утримання від 05.01.2021 протягом 22 днів життя ОСОБА_4 не вчинила, передбачений договором догляд вона не здійснювала, комунальні платежі та лікування спадкодавця не оплачувала.

Виходячи із наведеного, просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 березня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги є аналогічними мотивам позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що позивач безпідставно одночасно посилається на підстави, що стосуються недійсності правочину та його розірвання. Вказує, що позивачем не надано жодного доказу, який вказує на істотне порушення нотаріусом процедури вчинення нотаріальної дії, а також на стан здоров`я ОСОБА_4 , який перешкоджав їй усвідомлювати значення своїх дій та (або) вона не могла керувати ними. Відповідачем не порушено умови договору довічного утримання. Наголошує на тому, що оспорюваний договір відповідає вимогам закону щодо його форми та процедури укладення, підписано особисто відчужувачем, відповідно до її волевиявлення без жодного тиску та примушування, посвідчено належним нотаріусом, яким перевірено дієздатність відчужувача, яка не мала жодних обставин які б перешкоджали їй усвідомлювати значення та наслідки своїх дій при підписанні договору.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Орлюк С.А. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Представник відповідача адвокат Бугайов Д.М., який брав участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, проти задоволення апеляційної скарги заперечив, надав пояснення аналогічні викладеному у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 08.01.2021 між ОСОБА_4 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) укладено договір довічного утримання, який посвідчено приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Івчуком С.С., та зареєстровано в реєстрі за № 68.

Відповідно до укладеного договору ОСОБА_4 передає у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру за номером АДРЕСА_3 , взамін чого остання зобов`язується надавати ОСОБА_4 довічно матеріальне забезпечення.

За договором обов`язок Набувача з надання Відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді :

-забезпечення житлом шляхом збереження права довічного проживання у відчужуваній квартирі;

-забезпечення догляду (харчування, придбання одягу, забезпечення особистої гігієни), надання матеріальної допомоги для придбання ліків та оплати медичних послуг і процедур у випадку хвороби та перебування ОСОБА_4 у стаціонарі;

-організація поховання Відчужувача у разі її смерті (п.10 Договору).

Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) визначається сторонами в розмірі 2000 гривень на місяць (п.12 Договору).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 28.01.2021.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_4 зазначила, що в момент підписання договору довічного утримання ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій в силу похилого віку та безпорадного стану, оскільки хворіла та потребувала постійного лікування, а відповідачем ОСОБА_2 протягом 22 днів чинності оспорюваного правочину, не виконувалися умови договору довічного утримання, тому просила визнати договір довічного утримання недійсним, посилаючись на положення статей 16, 203, 182, 614, 744, ч.1 ст. 755-757 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір довічного утримання відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, підписано особисто відчужувачем, з зазначенням місця його складення, дати, місця його посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність відчужувача.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частинами першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Статтею 745 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору довічного утримання, оскільки позивач не довела та судом не встановлено обставин, на які вона посилалась як на підставу позовних вимог.

Зазначені позивачем підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, а саме те, що відповідач скористалася похилим віком, тяжкими хворобами та довірою ОСОБА_4 не заслуговують на увагу, оскільки внаслідок укладення договору довічного утримання ОСОБА_4 зберегла право довічного проживання у квартирі, набула право на отримання довічного щомісячного грошового утримання, тобто на забезпечення грошовими ресурсами зі сторони відповідача, та можливість користуватись квартирою безоплатно, а також набула право на забезпечення продуктами харчування та одягом, забезпеченні в разі необхідності лікування в медичних закладах, що свідчить про те, що оспорюваний договір довічного утримання є таким, що не позбавляє будь-яких прав ОСОБА_4 , а спрямований на забезпечення її інтересів.

Також позивач не надала суду належних та допустимих доказів на обґрунтування вимог про визнання договору недійсним як такого, що був вчинений особою під впливом тяжкої хвороби (атеросклероз ті інші хвороби), які унеможливлювали вчинення останньою будь-яких правочинів, оскільки на момент укладання оспорюваного договору, ні медичними документами, ні будь якими доказами такі обставини не підтверджені.

Сам по собі факт похилого віку ОСОБА_4 та наявності в неї захворювання, не свідчать про те, що в момент укладення договору вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відтак, доводи апеляційної скарги та позовної заяви про те, що оспорюваний договір вчинений відчужувачем у стані, який не дозволяв йому усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними внаслідок захворювання не підтверджені належними доказами в розумінні положень статей 79-81 ЦПК України.

Колегія суддів відхиляє арґумент апеляційної скарги про відсутність у ОСОБА_4 волевиявлення на укладення договору довічного утримання, оскільки вони не підтверджені будь-якими доказами.

З таких же підстав не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що ОСОБА_4 не підписувала договір довічного утримання, оскільки не мала змоги самостійно розписатися.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що відповідачем не виконувалися умови укладеного договору, апеляційний суд зазначає, що невиконання відповідачем умов договору довічного утримання не є підставою для визнання його недійсним, а могло бути підставою для звернення до суду з позовом про його розірвання.

Суд виходить із того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після його укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 676/2884/19, від 22 грудня 2021 року у справі № 711/11701/17.

Таким чином, наслідком невиконання або неналежного виконання договору довічного утримання відповідно до вимог статті 755 ЦК України є його розірвання.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильні висновки суду першої інстанції та не спростовують їх.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12.08.2022.

Головуючий Судді