ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8033/22 Справа № 187/567/22 Суддя у 1-й інстанції - Соловйов І.М. Суддя у 2-й інстанції - Канурна О. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Гаржи О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Меюс Яна Сергіївна, на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди (суддя першої інстанції Соловйов І.М.) -

В С Т А Н О В И В:

10 червня 2022 року позивачка фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернулася до Петриківського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_1 посилалася на те, що 08.11.2021 року нею були прийняті на роботу відповідачі продавцями продовольчих товарів в магазин «Продтовари № 12». Між позивачкою та відповідачами було укладеного договори про повну матеріальну відповідальність, відповідно до пункту 1 якого працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження довірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов`язаний у випадку незабезпечення такого збереження відшкодувати завдану шкоду.

14.12.2021 року в приміщенні магазину «Продтовари № 12» було проведено планову інвентаризацію залишків товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів у касі, про що складено відповідний акт. За результатом проведеної інвентаризації за період роботи з 08.11.2021 року по 14.12.2021 року в магазині «Продтовари № 12», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 виявлено нестачу грошових коштів у розмірі 39215,00 грн.

Свою провину відповідачами визнано не в повному обсязі, про що свідчать пояснення і розписки від 21, 22, 23.12.2021 року та зобов`язання відшкодувати нестачу.

У добровільному порядку відповідачі шкоду не відшкодували.

Позивачка ОСОБА_1 просила суд першої інстанції стягнути з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 39215,00 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року в позові фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено повністю.

Із указаним рішенням суду не погодилася позивач ОСОБА_1 , в інтерсах якої діє адвокат Меюс Я.С. та подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що з рішенням суду першої інстанції не погоджується і просить скасувати його з таких підстав: невідповідність висновків суду обставинам справи; неповного з`ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, порушення норм процессуального права.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року цивільна справа витребувана з суду першої інстанції.

07 листопада 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Дніпровського апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року відкрито апеляційне провадження у даній цивільній справі та надано сторонам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с.82).

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження представником позивача отримана електронною поштою 10 листопада 2022 року (а.с.85).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2022 року справу призначено до розгляду на 21.12.2022 року.

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 21 грудня 2022 року позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 21 грудня 2022 року відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Меюс Я.С., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Меюс Яна Сергіївна, задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем, дата та номер реєстрації в реєстрі 13.03.2012 № 2 005056. Позивач є платником єдиного податку з 01.04.2012.

08.11.2021 року ОСОБА_2 згідно її заяви прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів в магазині «Продтовари № 12» з укладенням трудового договору між працівником і фізичною особою, договору про повну матеріальну відповідальність. Так само, 08.11.2021 ОСОБА_3 згідно її заяви прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів в магазині «Продтовари № 12» з укладенням трудового договору між працівником і фізичною особою, договору про повну матеріальну відповідальність.

Згідно вказаних трудових договорів заробітна плата у відповідачів визначена в розмірі 6000 грн, вихідні дні надаються в суботу та неділю.

14.12.2021 в магазині «Продтовари № 12», за участі позивача, бухгалтера ОСОБА_4 , відповідачів, проведено інвентаризацію залишків товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів у касі, за результатами якої складено інвентаризаційний опис товарно-матеріальних цінностей, де зазначено що по акту 125225,00 грн.

17.12.2021 складено «Порівняльна відомість результатів інвентаризації товарів, матеріалів і грошових засобів у торгівлі» та виявлено нестачу грошових коштів у розмірі 39215,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що досліджені судом докази не є достатніми для висновку про обґрунтованість позову.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Меюс Яна Сергіївна, про те, що в мотивувальній частині оскаржуваного рішення всупереч вимогам ч. 2, 5 статті 263 ЦПК України, суд не зазначив мотивів прийняття або відхилення доказів позивача, яким він обґрунтовує свої позовні вимоги, не дослідив докази належним чином, не зазначив норми законодавства, яким обґрунтовував прийняття рішення, є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається із статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно зі ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпП України передбачено, що письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та:

1) займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

2) виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами власника або уповноваженого ним органу, наданими йому для виконання роботи.

Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва (далі Перелік), затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».

Згідно розділу ІІ Переліку до таких робіт віднесені роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації).

Як вбачається із статті 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, не дивлячись на те, що інвентаризація передбачає метод порівняння, в самому інвентаризаційному опису товарно-матеріальних цінностей від руки записаний в довільній формі тільки загальні назви, які були в наявності на 14.12.2021 року без повного найменування предметів, їх марки, сортність, артикулів, розфасовки, одиниць виміру та інших відмінних ознак, а також кількість, ціна встановлена для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів, тощо. Даних, який саме товар відсутній (повне найменування предметів, їх марка, сортність, артикули, розфасовка, одиниці виміру та інші відмінні ознаки, а також кількість, ціна встановлена для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів, тощо) не зазначено.

Відповідних документів про передачу товарно-матеріальних цінностей кожному конкретно працівнику чи їм обом матеріали справи не містять.

Частиною 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи позивачки про те, що судом першої інстанції не досліджено та не надано оцінки тому, що позивачем було зазначено, що відповідач повністю визнав свою провину, на підтвердження чому в якості доказу була надана розписка, є необґрунтованими, оскільки в долучених до матеріалах справи пояснювальних записках зазначена сума нестачі 28245,00 грн. (а.с. 9, 13), а при цьому позивачка просить стягнути з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 39215,00 грн., а тому апеляційний суд ставиться критично до даної розписки, та вважає, що вона не може бути належним доказам у даній справі, крім того, в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 , з якої вбачається, що вона попередню ревізію в сумі 39000,00 грн. визнає, але до неї не причетна.

Позивачка не довіла, які саме матеріальні цінності виявлені як недостача, та що вони передавалися на зберігання відповідачів.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`зку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються.

При вирішенні трудових спорів про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками, тягар доведення підстав для відшкодування такої шкоди покладається повною мірою на позивача (власника, роботодавця).

Отже, саме позивач (власник, роботодавець) повинен довести підстави матеріальної відповідальності працівника за завдану шкоду, зокрема, наявність вини та винних дій працівника, розмір завданої шкоди. Водночас позивач (власник, роботодавець) несе ризики настання негативних наслідків, пов`язаних із недоведеністю цих підстав.

Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 працювали у ФОП ОСОБА_1 продавцями продовольчих товарів і виконували роботи з відпуску товарів. Ці роботи включені до Переліку.

Отже, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належали до категорії працівників, із якими відповідно до статті 135-1 КЗпП України міг бути укладений письмовий договір про повну матеріальну відповідальність.

За таких обставин, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 можуть нести повну матеріальну відповідальність за завдану шкоду на підставі п. 1 ст. 134 КЗпП України.

ФОП ОСОБА_5 обґрунтувала свої вимоги письмовими доказами: Акт інвентаризації товарно-матеріальних цінностей від 14.01.2022 року, співпоставлена відомость результатів інвентаризації від 17.12.2021року. Водночас ФОП ОСОБА_5 не подала суду акт про передачу та прийняття ОСОБА_2 , ОСОБА_3 товарно-матеріальних цінностей на початок їхньої роботи в магазині та акт про передачу товару за період проведення інвентаризації.

Отже, підстави для покладення на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 матеріальної відповідальності за нестачу матеріальних цінностей відсутні, оскільки ФОП ОСОБА_5 не довела достатніми та об`єктивними доказами, які саме матеріальні цінності передавалися у відання відповідачів, чи має місце їх нестача та який розмір завданої матеріальної шкоди.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обгрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Меюс Яна Сергіївна, немає.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Меюс Яна Сергіївна, залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

О.В.Халаджи

Повний текст постанови складений 26 грудня 2022 року

Суддя: О.Д.Канурна