справа №176/2008/21
провадження №2/176/273/22
РІШЕННЯ

Іменем України

17 серпня 2022 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області

у складі: головуючої судді Павловської І.А.,

з участю секретаря Ніколенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Жовті Води, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на посаді, нарахування та стягнення середнього заробітку, нарахування та стягнення заробітної плати, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом та уточнивши їх вимоги просить:

1) визнати незаконним та відмінити наказ КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради від 01.06.2020 №62-к/тр-ос про переведення ОСОБА_1 на 0,5 ставки лікаря-інфекціоніста (лікаря лікувально-консультативної комісії) поліклініки та на 0,5 ставки лікаря-інфекціоніста кабінету інфекційних захворювань поліклініки;

2) визнати незаконним та відмінити наказ КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради від 29.01.2021 № 13-к/тр-ос про переведення ОСОБА_1 на посаду лікаря-стажиста з рентгенології рентгенологічного відділення;

3) поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки медичного директора КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради;

4) зобов`язати КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 лютого 2021 року і до моменту її фактичного поновлення на посаді виконуючого обов`язки медичного директора, з урахуванням отриманого заробітку за фактично виконувану роботу за той самий період у КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради;

5) визнати незаконним пункт 2 наказу КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради від 18.03.2022 № 41-к/тр-ос «Про тимчасове переміщення на іншу роботу» в частині встановлення ОСОБА_1 - лікарю-інфекціоністу кабінету інфекційних захворювань поліклініки заробітної плати відповідно до тарифної ставки та з урахуванням надбавок і доплат, передбачених колективним договором підприємства з оплатою праці за фактично відпрацьований час;

6) зобов`язати КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою, починаючи з 21 березня 2022 року і до моменту завершення періоду її тимчасової роботи на посаді лікаря-інфекціоніста кабінету інфекційних захворювань.

7) визнати незаконним та відмінити наказ КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради від 31.12.2021 № 148-к/тр-ос про переведення ОСОБА_1 з 01 січня 2022 лютого працюючою на умовах неповного робочого дня на 0,5 ст.;

8) визнати незаконним та відмінити наказ КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради від 22.03.2022 № 4-адм. про оголошення догани лікарю інфекціоністу інфекційного відділення ОСОБА_1 ;

9) стягнути з КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 95000,00 гривень;

10) стягнути з КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 21200,00 гривень, що складаються з: 1200,00 гривень судового збору; 20000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Cвої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона з 09 червня 2015 року працює в КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради.

З 18 січня 2017 року її призначено виконуючим обов`язки заступника начальника з медичної частини Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 9 Міністерство здоров`я України».

29 грудня 2018 року Державний заклад «Спеціалізована медико-санітарна частина № 9 Міністерство здоров`я України» реорганізований у Комунальне некомерційне підприємство «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради (далі - КНП «ЖМЛ»),

01 квітня посаду «Заступник начальника з медичної частини» змінено на «Медичний директор» на підставі наказу Відповідача №116 від 28.03.2019 р. для приведення у відповідність до Національного класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», про було здійснено відповідну запис у трудову книжку Позички за № 35.

З 30 травня 2018 року позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

01 листопада 2019 року достроково припинила відпустку, але на посаду виконуючого обов`язки медичного директора призначена не була. За пропозицією Відповідача Позивачка була переведена на посаду лікаря-інфекціоніста кабінету інфекційних захворювань (КІЗ) поліклініки, але тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною основного зтівника - ОСОБА_2 зі збереженням основного місця роботи на час переводу, про що зазначено в наказі № 141-ос від 31.10.2019 р. та зазначено у відповідній заяві Позивачці від 02 жовтня 2019 року.

01 лютого 2020 року трапилося скорочення штату, внаслідок чого Позивачці залишилося лише 5 ставки посади лікаря-інфекціоніста КІЗ (запис у трудовій книжці відсутній).

З 01 червня 2020 року було скорочено 0,5 посади лікаря-інфекціоніста поліклініки.

З 01 червня 2020 року, у зв`язку із виробничою необхідністю, Позивачка погодилася тимчасово: працювати ще на 0,5 ставки - лікарем-інфекціоністом лікарської консультативної комісії тюі - ЛКК) (запис у трудовій книжці відсутній).

Позивачка вказує, на те вона є одинокою матір`ю та виховує малолітню дитину наодинці. Невизначеність ситуації з постійним робочим місцем турбувало її, більш того, й заробітна плата, отримувана за таких умов, не забезпечувала її потреби.

Звертає увагу на те, що відповідач запропонував їй перекваліфікуватися на лікаря - рентгенолога та пройти курси спеціалізації за фахом «Рентгенологія», на що вона погодилася. Листом від 25.11.2020 № 1-15/1773 позивачка направила до МОЗ України - відповідне клопотання, на що 06.01.2021 отримала позитивну відповідь.

Крім того, наказом від 29.01.2021№ 13-к/тр-ос ОСОБА_1 переведено з посади лікаря - інфекціоніста КІЗ та лікаря - інфекціоніста ЛКК на посаду лікаря - стажиста з рентгенології рентгенологічного відділення з 01.02.2021 року.

Позивачка вказує, що на підставі договору № 1175 з надання відповідної освітньої послуги, укладеним між відповідачем та Національною медичною академією післядипломної освіти П.Л.Шупика, вона успішно завершила курси за спеціалізацією «Рентгенологія», але відповідачем й дотепер не виконано договір в частині оплати освітніх послуг, в зв`язку з чим навчальним закладом позивачці не видано сертифікат.

Відповідно до Направлення на обов`язків попередній медичний огляд працівника позивачка пройшла медичне обстеження, в перебігу якого з`ясувалося, що стан її здоров`я не відповідає кваліфікаційним вимогам лікаря-рентгенолога.

Позивачка стверджує, що відповідач був обізнаний щодо її профнепридатності на посаду лікаря-рентгенолога ще до направлення її на курси спеціалізації.

Крім того вказує, що 12 липня 2021 року відповідачем прийняте рішення про профнепридатність позивачки до зайняття посади рентгенолога, посилаючись на п. 5.1, п.6.2.3. додатку 5 Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженого наказом МОЗ України № 246 від 21 травня 2007 року.

12 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою, щодо роз`яснення ситуації, що склалася, з питаннями, чому її не було своєчасно повідомлено щодо особливих вимог відносно стану здоров`я претендентів на посаду лікаря-рентгенолога, на що 13 серпня 2021 року отримала відповідь в якій відповідач на думку позивачки, звинуватив останню у тому, що вона приховала стан свого здоров`я від відповідача та несвоєчасно пройшла медичний огляд.

Однак, позивачка зазначила, що згідно висновку медичної комісії від 13 липня 2021 року вона придатна до роботи за професією лікар-інфекціоніст інфекційного відділення.

Так, 13 липня 2021 року її переведено на посаду лікаря-інфекціоніста інфекційного відділення на 0,5 ставки.

15 липня 2021 року позивачка звернулась до відповідача з питанням, щодо відмови у призначені їй 1,0 ставки лікаря-інфекціоніста.

У своїй відповіді № 1-18/1539 відповідач вказав, що згідно штатного розпису КНП «Жовтоводська міська рада» станом на 12 липня 2021 року в інфекційному відділені є наступні лікарські посади:

-завідувач інфекційного відділення, лікар-інфекціоніст 1,0 ставки, яку займає ОСОБА_3 , на яку покладено виконання виконання обов`язків медичного директора, до його призначення за встановленим законодавством порядку;

-лікар-інфекціоніст 0,5 ставки, яку саме запропонували позивачці.

Позивачка звертає увагу на те, що станом на 12 липня 2021 року на посаду медичного директора іншого робітника не призначено.

З цього приводу, 27 липня 2021 року позивачка звернулася з письмовою заявою де просила відповідача поновити її на посаді в.о. медичного директора, тобто, як вона зазначає, на її основному місці роботи, на яке позивачка повинна бути призначена після її виходу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також просила здійснити їй виплати втраченого заробітку з 01 лютого 2021 року.

Однак, відповіді досі не отримала, що змусило ОСОБА_1 звернутись до суду.

Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року по справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

07 лютого 2022 року представник відповідача ОСОБА_4 надав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не визнає позовні вимоги у повному обсязі.

Зокрема, вказує на те, що наказом № 05-ос від 17 січня 2017 року лікар-інфекціоніст кабінету «Довіра» ОСОБА_1 призначена виконуючою обов`язки заступника начальника з медичної частини Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 9 Міністерства охорони здоров`я України».

Зазначає, що в заяві від 27 березня 2017 року ОСОБА_1 просить призначити її шляхом переводу на посаду заступника начальника з медичної частини ДЗ «СМСЧ № 9».

Однак, відповідач вказує, що таке переведення не відбулось з огляду на лист МОЗ України, як Уповноваженого органу управління ДЗ «СМСЧ № 9 МОЗ України», в якому зазначалось про невідповідність ОСОБА_1 посаді заступника начальника медичної частини.

Відповідач звертає увагу на те, що необхідність погодження з Уповноваженим органом управління призначення заступника начальника ДЗ «СМСЧ № 9 МОЗ України» визначено п. 6.4.7 Статуту.

Крім того, за заявою ОСОБА_1 від 02 жовтня 2019 року, наказом № 141-ос від 31 жовтня 2019 року, її переведено на посаду лікаря-інфекціоніста кабінету інфекційних захворювань з 01 листопада 2019 року на період відпустки по догляду за дитиною до трьох років основного працівника, а саме ОСОБА_2 , до дати її фактичного виходу на роботу, зі збереженням основного місця роботи на час переведення.

Наказом № 62-к/тр-ос від 01 червня 2020 року позивачку переведено на 0,5 ставки лікаря інфекціоніста (ЛКК) поліклініки та 0,5 ставки лікаря-інфекціоніста кабінету інфекційних захворювань поліклініки. Окрім того, зазначає, що на це переведання отримано згоду ОСОБА_1 .

За заявою ОСОБА_1 від 01 лютого 2021 року, наказом № 13-к/тр-ос від 29 січня 2021 року її переведено з 01 лютого 2021 року на посаду лікаря-стажиста з рентгенології рентгенологічного відділення.

Відповідач вказує, що в період 01 лютого 2021 року по 12 липня 2021 року ОСОБА_1 навчалась в Національній медичній академії післядипломної освіти МОЗ України за рахунок КНП «Жовтоводська міська лікарня».

До того ж, за заявою ОСОБА_1 від 13 липня 2021 року наказом № 69-к/тр-ос від 13 липня 2021 року переведено на посаду лікаря-інфекціоніста інфекційного відділення на 0,5 ставки.

Відповідач вважає, що позивачка реалізувала своє право передбачене ст. 43 Конституції України, а саме, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Наголошує, що посилання на ст. 40 КЗпП України в позовній заяві є помилковим, оскільки ця норма Закону передбачає випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу.

Щодо вимоги ОСОБА_1 в частині поновлення на посаді в.о. медичного директора КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради, відповідач зазначив, що відповідно до чинного законодавства керівником закладу керівником закладу охорони здоров`я повинна призначатися особа, яка відповідає єдиним кваліфікаційним вимогам.

Зазначає, що наказом МОЗ України від 29.03.2002 р. № 117 затверджено та впроваджено в дію Довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78 Охорона здоров`я (з наступними змінами).

В розділі цього Довідника Кваліфікаційні характеристики. Керівники в її. 10 маються вимоги до Медичного директора, а саме:

Кваліфікаційні вимоги. Вища освіта 2-го рівня за ступенем магістра та спеціальністю в галузі знань "Охорона здоров`я" з наступною спеціалізацією з "Організації і управління охороною здоров`я".

Стаж роботи: на керівних посадах - для закладів національного рівня - по менте 5 років. обласного рівня - не менше 3 років. Для закладів районною рівня - 5 років за основною лікарською спеціальністю. Для керівників закладів охорони здоров`я, які налають тільки первинну медичну допомогу, - не менше 3-х років стажу за основою (лікарською) спеціальністю або одного року на керівних посадах.

Відповідач зауважив, що ОСОБА_1 зазначеним вимогам не відповідає.

Крім того, звертає увагу на те, що відповідно до п. 7.5.9. Статуту КНП «Жовтоводська міська лікарня», начальник підприємства призначає на посаду медичного директора за погодженням із органами управління.

Згідно з п. 1.4 Статуту, уповноваженим органом управління КНП «Жовтоводська міська лікарня» є виконавчим комітетом Жовтоводської міської ради.

Зазначає, що наказом № 129-к/тр-ос від 24 листопада 2021 року за погодженням виконавчого комітету Жовтоводської міської ради на посаду медичного директора призначено ОСОБА_5 , оскільки освіта та кваліфікація останньої відповідає вимогам нормативних актів до даної посади.

Отже, вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині поновлення на посаді в.о. медичного директора КНП «Жовтоводська міська лікарня».

19 квітня 2022 року позивачем ОСОБА_1 подано заяву про уточнення позовних вимог в якій вона зазначає про виникнення нових обставин і таких, що раніше їй були невідомі.

Так, позивачка вказує, що їй стало відомо, те що наказом відповідача від 01 червня 2020 року № 62-к/тр-ос її, на той час працюючу на посаді лікаря-інфекціониста КІЗ на 1,0 ставку (зі збереженням основного місця роботи на посаді в.о. медичного директора) і попереджену про скорочення штату (посади лікаря інфекціоніста КІЗ на 0,5 ставки з 01 червня 2022 року), було переведено на 0,5 ставки лікаря-інфекціониста КІЗ поліклініки та 0,5 ставки лікаря-інфекціониста лікувально-консультативної комісії (ЛКК) поліклініки.

Як зазначає позивачка, справжність даного наказу викликає у неї сумніви.

Вказує, що зменшення обсягу роботи, що сталося внаслідок скорочення штату, не потребує переведення у середині одної й той самої посади (в даному випадку посади лікаря інфекціоніста КІЗ поліклініки).

Згода позивачки, яка вказана як підстава наказу, насправді є згодою на додаткове завантаження у зв`язку із виробничою необхідністю, що підтверджується рапортом завідувача поліклініки ОСОБА_6 від 29.05.2020. Надаючи згоду на додаткову роботу Позивачка зважала її за тимчасову, ані як інакше.

На дату видачі наказу - 01.06.2020, ставки лікаря-інфекціоніста КІЗ поліклініки у кількості 1 штатної одиниці вже не існувало, а від того зазначення автором документа Позивачки «працюючою лікарем-інфекціоністом поліклініки на 1,0 ст.» не відповідає дійсності.

Крім того, зазначає, що приховування Відповідачем прийнятого поза волею позивачки рішення, відсутність копії наказу в особовій справі, відсутність записів у трудовій книжці свідчать про неспроможність наказу та слугують підставою для його скасування.

ОСОБА_1 вказує на те, що за медичним висновком відповідача від 12.07.2021 її визнано профнепридатною до зайняття посади лікаря-рентгенолога. А від так, виданий відповідачем наказ від 29.01.2021 № 13-к/тр-ос, яким Позивачку переведено з посади лікаря - інфекціоніста КІЗ та лікаря-інфекціоніста ЛКК на посаду лікаря-стажиста з рентгенології рентгенологічного відділення з 01.02.2021, прийнято всупереч вказаним нормам законодавства. Вважає, що за таких обставин він підлягає скасуванню.

Наполягаючи на поновленні на посаді виконуючого обов`язки медичного директора КНП «ЖПЛ» позивачка додатково звертає увагу на те, що місце роботи за посадою в.о. медичного директора є єдиним основним місцем її праці та що за жодним із наказів відповідача, що видавалися з моменту її виходу на роботу після переривання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років, позивачка не звільняла посаду в.о. медичного директора. А від так, вважає, що право на вказану посаду зберігається за нею по цей час.

Окрім того, зазначає, що наказом відповідача від 18.03.2022 № -к/тр-ос, у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, позивачку тимчасово переміщено на іншу роботу - лікарем-інфекціоністом кабінету інфекційних захворювань поліклініки. Всупереч ч. 1 ст. З Закону Країни «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», пунктом 2 зазначеного наказу розмір заробітної плати визначено не за середнім заробітком за попередньою роботою, а відповідно до тарифної ставки тимчасової посади. За таких обставин, вважає, що наказ в частині п. 2 підлягає скасуванню, а право на оплату праці у розмірі не нижче середнього заробітку за попередньою роботою-поновленню.

Позивачка вказує, що погодившись працювати на 1,0 ст. на посаді лікаря-інфекціоніста у відділенні з лікування хворих на СОVID-19, наказом відповідача від 15 жовтня 2021 року № 109-к/тр-ос її переведено у відповідне інфекційне відділення.

Звертає увагу, що без пояснення причин, наказом відповідача від 31.12.2021 № 148-к/тр-ос її переведено на 0,5 ст. лікаря-інфекціоніста інфекційного відділення з лікування хворих на СОVID-19. Таким чином на 0,5 ставки посади було призначено іншого лікаря (співробітника КНП «ЖПЛ») за сумісництвом, який по цей час продовжує працювати в установі у загальному підрахунку на 1,5 ставки. Позивачка вважає дані обставини порушенням рівності трудових прав.

Крім цього, попущенням трудових прав позивачка вважає і те, що з 01 січня 2022 року режим її праці, згідно графіків виходу на роботу за січень-березень 2022 року визначено виключно по вихідних та святкових днях.

Водночас, ОСОБА_1 зазначає, що в наслідок таких дій, її практична робота перетворилася з роботи лікуючого лікаря на роботу чергового лікаря, що не тільки негативно вплинуло на перебіг лікування хворих, але й на необхідність підтвердження/підвищення кваліфікаційного рівня, що відповідно до діючого законодавства є обов`язковим для лікарської спеціальності позивачки. До цього ж, зазначивши такий трудовий режим для позивачка вважає, що відповідач не оплатив її роботу у з відповідності до ст.ст. 72, 73 КЗпП України.

До того ж, наказом відповідача від 22.03.2022 № 4-адм. позивачці оголошено догану за порушення вимог ведення медичної документації, передбаченої наказом МОЗ України від 14.02.2012 № ПО, та недотримання принципів медичної деонтології. Підставою слугував рапорт завідувача інфекційного відділення ОСОБА_3 від 15.03.2022 про те, що позивачка, в перебігу ведення медичних карток стаціонарних хворих, допустила коментування дій лікарів та вклала в історію хвороби аркуш, який містив ненормативну лексику. З метою встановлення істини події, 21.03.2022 позивачкою подано відповідачу заяву, в якій вона пояснила роботодавцю суть зроблених в історії хвороб зауважень, що полягали не у «нахабному коментуванні», як це уявляється керівництву відділенням, а у фіксації факту ненадання своєчасної медичної допомоги хворим внаслідок непроведення відповідальними особами первинного огляду хворих з подальшим призначенням лікування; звернула увагу роботодавця на недотримання засад діловодства при веденні історії хвороб, що дозволяє робити в ній будь-які записи «заднім числом»; просила вжити заходів щодо налагодження цього процесу. Наголошує на тому, що в своїй заяві позивачка зауважила, що про факти нехтування первинним оглядом пацієнтів з подальшими негативними наслідками у вигляді неотримання хворими медичної допомоги, вона раніше вже доповідала відповідачу. Втім, Відповідач аніяк не відреагував на такі повідомлення, перевірку і оцінку отриманої інформації не здійснив, тим самим не з`ясував всебічно обставини справи. Що стосується звинувачень в адресу позивачки щодо вкладення в історію хвороб аркушу з «ненормативною лексикою», то вона вважає, що такий факт, взагалі не досліджений роботодавцем. Вказує, що у розпорядженні відповідача з`явився аркуш із записом загальноприйнятого в Україні висловлювання з приводу поточних бойових дій на території нашої держави, а саме: фрази, вимовленої українськими прикордонниками на острові Зміїний. Вважає, що вказана фраза не може завдати шкоди репутації державних органів та органів місцевого самоврядування, оскільки стала закликом до згуртування і символом боротьби проти зовнішнього агресора. А від так, не може розцінюватися, як порушення правил етичної поведінки.

Позивачка наголошує, що вона має вищу медичну освіту за кваліфікацією лікаря - інфекціоніста. Вищій навчальний заклад закінчила дипломом із відзнакою і за своїми професійними якостями ставить тверду конкуренцію на ринку праці. Трудову діяльність у КНП «ЖПЛ» розпочала в 2015 році. За відповідальне ставлення до справи неодноразово заохочувалась керівництвом установи і за таких обставин у 2017 році була запрошена на посаду медичного директора. В 2018 році народила дитину, але особисте життя не склалося, і внаслідок скрутного фінансового стану, у 2019 році, позивачка була вимушена повернутися до роботи. На її посаді працювала інша людина, і директор КНП «ЖПЛ» переконав її, зауважуючи на малолітньому віці дитини та зв`язаними з цим поточними клопотами, попрацювати на легшій посаді із збереженням основного місця роботи. Від того почалися то скорочення штату, то праця за сумісництвом, але діючий на той час директор КНП «ЖПЛ» завжди забезпечував позивачці можливість працювати у загальному підрахунку на 1,0 ст. посади за спеціальністю.

Крім того, ОСОБА_1 зауважує, що за декілька місяців до виповнення дитині трьох років, директор КНП «ЖПЛ» вмовив її перекваліфікуватися на лікаря-рентгенолога, наполягаючи на тому, що їй, як матері-одиначці, буде важко працювати на адміністративній посаді медичного директора, в той час, як робота за посаді лікаря-рентгенолога є нормованою з великою низкою преференцій. Відчуваючи, що таким чином їй вказують на небажаність повернення на посаду, і не будучи готовою до спору, позивачка вирішила реалізувати свій професійний потенціал в іншому напрямку. На момент завершення курсів з перекваліфікації на лікаря-рентгенолога керівництво КНП «ЖПЛ» змінилося, у тому числі й на посаді медичного директора (виконуючим обов`язки було призначено завідуючого інфекційним відділенням ОСОБА_3 ). Успішно завершивши курси, після проходження обов`язкового медичного огляду, рішенням фахівців КНП ЖПЛ» від 12.07.2021 позивачку було визнано непридатною до зайняття посади лікаря-рентгенолога. При цьому, вийти на роботу вона мала 13 липня 2021 року.

Позивачка зазначає, що залякуючи оформленням прогулу її вимусили написати заяву на перевід на іншу посаду.

ОСОБА_1 вказує, що спочатку нове керівництво запропонувало їй посаду завідуючого інфекційним відділенням, але змінило свою думку та запропонувало посаду лікаря-інфекціоніста, призначивши не на 1,0 ставки, а лише на 0,5. Поновлювати в попередній посаді роботодавець відмовлявся.

Окрім того, позивачка вказує, що протягом часу затраченого на проходження курсів з рентгенології, вона зазнала зниження матеріального статку.

При цьому зазначає, що з боку керівництва по відношенню до неї відбувалось демонстративне ігнорування, не реагування на будь-які прохання або запитання. До того ж, негативне ставлення та зневажливе поводження по відношенню до позивачки проявлялося і з боку колективу.

Як стверджує ОСОБА_1 , метою відповідача було штучне створювання нестерпних умов праці, створення напруженої атмосфери в колективі та скорочення заробітку.

На її думку, це все робилось для того, щоб у подальшому змусити позивачку звільнитись з установи.

З приводу зазначеного у позивачки виникла необхідність в уточнені позовних вимог.

13 червня 2022 року за підписом начальника КНП «Жовтоводська міська лікарня» подано відзив на заяву про уточнення позовних вимог.

У відзиві відповідач просив відмовити у прийнятті вказаної заяви, вважає що вона не підлягає задоволенню, оскільки зі змісту заяви про уточнення позовних вимог позивачка одночасно змінює підстави і предмет позову.

Зазначає, що зі змісту вимог, що викладені в заяві про уточнення позовних вимог у п. п. 1, 2, 5, 6, 7, 8, 9, ці вимоги не заявлялись у позовній заяві. Вважає, що дані вимоги та підстави цих вимог, є новим позовом.

Крім того, наголошує, що відсутні законні підстави для задоволення нових вимог.

24 червня 2022 року позивачкою ОСОБА_1 подано відповідь на відзив на позовну заяву.

Позивачка звертає увагу на те, що вона зверталась з письмовою заявою до відповідача про поновлення її на посаді саме виконуючого обов`язки медичного директора, а не на посаді медичного директора.

Зазначає, що у своїй відповіді від 30 липня 2021 року за № 1-18/1539 відповідач підтверджував, що станом на 12 липня 2021 року на посади медичного директора іншого робітника не призначено.

Вказує, що переведення її на посаду лікаря-інфекціониста кабінету інфекційних захворювань поліклініки, за пропозицією відповідача після припинення відпустки по догляду за дитиною було тимчасово, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_2 , зі збереженням основного місця роботи на час переводу.

Позивачка наголошує, що обіймала посаду в.о. медичного директора з 17 січня 2017 року, діяла добросовісно, неякісне виконання робіт або неналежне виконання трудових обов`язків нею, через недостатню кваліфікацію не встановлено, тому вважає, що у відповідача не має підстав для відмови їй в поновленні на посаді в.о. медичного директора.

Крім того, позивачка вважає, що відповідачем не спростовано обставини, викладені у позовній заяві.

Зазначає, що заперечення відповідача, наведені у відзиві, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом у справі, а тому повинні бути залишені судом без уваги.

Сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, представників не направили.

Разом з цим, позивачкою та представником відповідача подані до суду заяви, де вони просять розгляд справи здійснювати за їх відсутності. При цьому ОСОБА_1 підтримує позовні вимоги, КНП «Жовтоводська міська лікарня» ЖМР у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що у судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Так, згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

В силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд встановив, що ОСОБА_1 наказом №64-ос від 08 червня 2015 року на підставі її заяви прийнята на роботу до Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина №9 Міністерства охорони здоров`я України» на посаду завідувача інфекційного відділення-лікаря-інфекціоніста на період непрацездатності ОСОБА_3 (а.с. 99,100).

Позивачку наказом № 109-ос від 28 вересня 2015 року та на підставі її заяви від 18 вересня 2015 року переведено з посади завідувача інфекційного відділення лікаря-інфекціоніста лікаря-інфекціоніста кабінету інфекційних захворювань поліклініки з 01 жовтня 2015 року на період відпустки по догляду за дитиною до трьох років ОСОБА_2 до дати її фактичного виходу на роботу (а.с. 101,102).

На підставі заяви ОСОБА_1 без зазначення дати та наказом № 123 від 30 жовтня 2015 року позивачка переведена з посади лікаря-інфекціоніста кабінету інфекційних захворювань поліклініки з 02 листопада 2015 року на посаду завідувача інфекційного відділення-лікаря-інфекціоніста на період переводу ОСОБА_3 (а.с. 103,104).

Крім того, ОСОБА_1 наказом № 74-ос від 04 серпня та на підставі її заяви без зазначення дати переведена з посади завідувача відділення лікаря-інфекціониста інфекційного відділення па посаду лікаря-інфекціониста кабінету «Довіра» з 10 серпня 2016 року на період щорічної відпустки та курсів підвищення кваліфікації ОСОБА_7 (а.с. 105,106).

Наказом № 104-ос від 03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 лікаря-інфекціоніста кабінету «Довіра», на підставі її заяви від 03 жовтня 2016 року переведено з 04 жовтня 2016 року працюючою постійно (а.с. 107,108).

Наказом № 05-ос від 17 січня 2017 року лікар-інфекціоніст кабінету «Довіра» ОСОБА_1 за її заявою від 18 січня 2017 року призначена виконуючою обов`язки заступника начальника з медичної частини Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 9 Міністерства охорони здоров`я України» з 18 січня 2017 року до призначення заступника начальника з медичної частини у встановленому законодавством порядку (а.с. 109, 110).

Як вбачається з матеріалів справи, Державний заклад «Спеціалізована медико-санітарна частина № 9 Міністерства охорони здоров`я України», діяв на підставі статуту затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 09 жовтня 2012 року № 196-о. (111-118).

Відповідно п. 6.4.7 статуту, керівник закладу за погодженням з Уповноваженим органом управління призначає та звільняє своїх заступників, головного бухгалтера закладу та розподіляє обов`язки між ними, відповідно до вимог чинного законодавства.

У п 1.2 статуту зазначено, що Уповноваженим органом управління Закладом є Міністерство охорони здоров`я України.

Таким чином, 23 лютого 2017 року за підписом начальника ДЗ «СМСЧ №9» Тарасьєвої Н.М. на адресу Міністерства охорони здоров`я України направлено подання за № 1-15/452 про призначення ОСОБА_1 на посаду заступника начальника з медичної частини (а.с. 119-120).

В свою чергу, ОСОБА_1 написала заяву від 27 березня 2017 року про призначення її шляхом переводу на посаду заступника начальника з медичної частини.

Міністерство охорони здоров`я України у своїй відповіді від 30 березня 2017 року, не погодило призначення ОСОБА_1 на посаду заступника начальника з медичної частини Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 9 Міністерства охорони здоров`я України», посилаючись на невідповідність кваліфікаційним вимогам до претендента на відповідну посаду (а.с. 122).

Окрім того, розпорядженням КМУ від 06 грудня № 876-р передано цілісний майновий комплекс Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 9 Міністерства охорони здоров`я України» () у власність територіальної громади м. Жовті Води Дніпропетровської області (а.с. 123).

Рішенням Жовтоводської міської ради від 26 грудня 2018 року № 2500-48/VII затверджено передавальний акт майна, прав та зобов`язань до комунального некомерційного підприємства «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради, яке є правонаступником реорганізованого Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 9 Міністерства охорони здоров`я України». Припинено юридичну особу Державний заклад «Спеціалізована медико-санітарна частина № 9 Міністерства охорони здоров`я України» в результаті реорганізації шляхом перетворення в комунальне підприємство «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради (а.с. 124).

Зазначеним рішенням затверджено Статут комунального некомерційного підприємства «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради.

Відповідно до п. 7.5.9. Статуту начальник підприємства призначає на посаду та звільняє з посади своїх заступників, медичного директора та головного бухгалтера підприємства за погодженням із органом управління (а.с. 128).

Згідно з п. 1.4. засновником, власником та органом управління майном підприємства є територіальна громада міста Жовті Води, в особі Жовтоводської міської ради. Підприємство є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним засновнику. Уповноваженим органом управління підприємством є виконавчий комітет Жовтоводської міської ради (а.с. 125).

Наказом КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради» від 28 березня 2019 року №115-а про внесення змін до штатного розпису, з 01 квітня 2019 року внесено зміни до штатного розпису, а саме назву посади «Заступник начальника з медичної частини» змінено на «Медичний директор» (а.с. 131).

Наказом № 141-ос від 31 жовтня 2019 року ОСОБА_1 , на підставі її заяви від 02 жовтня 2019 року, переведено на посаду лікаря-інфекціоніста кабінету інфекційних захворювань з 01 листопада 2019 року на період відпустки по догляду за дитиною до трьох років ОСОБА_2 , до дати її фактичного виходу на роботу, зі збереженням основного місця роботи на час переведення (а.с. 132,133).

Наказом № 62-к/тр-ос від 01 червня 2020 року ОСОБА_1 лікаря-інфекціониста кабінету інфекційних захворювань, 01 червня 2020 року працюючою лікарем-інфекціонистом поліклініки переведено на 1,0 ставки у тому числі на 0,5 ставки лікаря інфекціоніста (ЛКК) поліклініки та 0,5 ставки лікаря-інфекціоніста кабінету інфекційних захворювань поліклініки, не період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 до дати її фактичного виходу на роботу (а.с. 139).

Як вбачається з матеріалів справи адміністрацією КНП «Жовтоводська міська лікарня» до Міністерства охорони здоров`я України направлено лист від 25 листопада 2020 року № 1-15/1773 щодо надання дозволу лікарю ОСОБА_1 пройти спеціалізацію за фахом «Рентгенологія» (а.с. 141).

Листом Міністерства охорони здоров`я України № 11.2-08/37715/2-20від 11 грудня 2020 року надано дозвіл на обіймання ОСОБА_1 посади лікаря-рентгенолога після проходження нею курсів спеціалізації зі спеціальності «Рентгенологія» та отримання сертифіката лікаря-спеціаліста (а.с.142).

ОСОБА_1 наказом № 13-к/тр-ос від 29 січня 2021 року та на підставі її заяви переведено з 01 лютого 2021 року на посаду лікаря-стажиста з рентгенології рентгенологічного відділення на час проходження курсів спеціалізації.

Згідно договору про надання освітніх послуг від 04 лютого 2021 року укладеним між Національною медичною академією післядипломної освіти імені П.Л. Шупика та КНП «Жовтоводська міська лікарня» та довідки від 09 лютого 2021 року № 373, ОСОБА_1 навчалась в Національній медичній академією післядипломної освіти на циклі спеціалізації з фаху «Рентгенологія» в період з 01 лютого по 12 липня 2021 року (а.с. 145-147).

ОСОБА_1 наказом № 69-к/тр-ос від 13 липня 2021 року та на підставі її заяви переведено на посаду лікаря-інфекціоніста інфекційного відділення на 0,5 ставки (а.с.149).

Крім того, рішенням виконавчого комітету Жовтоводської міської ради від 18 листопада 2021 року № 442 погоджено кандидатуру ОСОБА_5 на зайняття посади медичного директора Комунального некомерційного підприємства «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради та призначено на вказану посаду наказом від 24 листопада 2021 року № 129-к/тр-ос (а.с. 150, 152).

Згідно зі статтею 2 КЗпП України працівник реалізує своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до абз. 2 статті 22 КЗпП України, забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу, тобто відмова без будь-яких мотивів або з підстав, що не стосуються кваліфікації чи професійних якостей працівника, або з інших підстав, не передбачених законом.

Підстави припинення трудового договору визначені статтями 36-41, 45 КЗпП України. Серед них немає такої підстави, як переведення працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, передбачене частиною першою статті 32 КЗпП України. Оскільки таке переведення не є підставою для припинення трудового договору, йдеться про зміну раніше укладеного трудового договору, що передбачає зміну трудових обов`язків, виконуваної роботи, посади при фактичному продовженні трудових правовідносин.

Переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, переведення ОСОБА_1 на іншу роботу, згідно наказів КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради від 01.06.2020 №62-к/тр-ос, 29.01.2021 №13-к/тр-ос, 31.12.2021 №148-к/тр-ос, відбувалося виключно за її письмовою згодою, при цьому будь-яких порушень норм чинного законодавства під час її переведення судом не встановлено, а тому підстави для задоволення позовних вимог в частинні визнання незаконним та скасування вказаних наказів відсутні .

Крім того, правове регулювання відносин, пов`язаних із призначенням працівника виконуючим обов`язки, здійснюється на підставі Кодексу законів про працю України, роз`яснень Держкомітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39 (у редакції від 11 грудня 1986 року), що діє в частині, яка не суперечить КЗпП України та іншим нормативно-правовим актам України.

За абзацом 1 пункту 1 Роз`яснення 1965 року тимчасовим замісництвом вважається виконання службових обов`язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю.

Згідно з пунктом 2 Роз`яснення 1965 року призначення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою не допускається. Таке можливе лише за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління. Керівник підприємства, установи, організації зобов`язаний не пізніше місячного строку з дня прийняття працівника на роботу надати документи для його призначення на посаду до вищого органу управління. Цей орган в місячний строк з дня отримання документів повинен розглянути питання і повідомити керівникові про результати.

Аналогічні роз`яснення містяться у листі Міністерства соціальної політики України від 21 липня 2011 року № 591/13/84-11 де зазначено, що виконання службових обов`язків за більш відповідальною посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це пов`язано із розпорядчими функціями, працівником, який працює на тому ж підприємстві, в установі, організації - є тимчасовим замісництвом. Працівник, який заміщує тимчасом відсутнього працівника, на період замісництва звільняється від виконання обов`язків, обумовлених трудовим договором за основним місцем роботи.

Застосування вказаних норм права узгоджуються з правовими висновками, які викладені у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року № 333/7100/15-ц, від 16 травня 2018 року № 756/5123/16-ц.

Відповідно до пункту 6.4.7 статуту ДЗ «Спеціалізована медико-санітарна частина № 9 Міністерства охорони здоров`я України», який діяв на час спірних правовідносин, керівник закладу за погодженням з Уповноваженим органом управління призначає та звільняє своїх заступників, головного бухгалтера та розподіляє обов`язки між ними, відповідно до вимог чинного законодавства.

Пунктом 1.2. статуту визначено, що уповноваженим органом управління ДЗ «СМСЧ №9 МОЗ України» є Міністерство охорони здоров`я України.

Отже, призначаючи ОСОБА_1 виконуючою обов`язки заступника начальника «Спеціалізована медико-санітарна частина № 9 Міністерства охорони здоров`я України», застосуванню підлягали норми, прописані у Роз`ясненні 1965 року, оскільки призначення на посаду заступника начальника з медичної частини здійснюється за погодженням з уповноваженим органом управління.

Чинним законодавством та статутом встановлений спеціальний порядок призначення на посаду заступника начальника з медичної частини та відповідно виконувача його обов`язків, а виконання обов`язків заступника носить тимчасовий характер - до призначення заступника на постійній основі згідно встановленого порядку.

Суд приходить висновку, що призначення на посаду керівника закладу відбувалося за спеціально прописаною у Статуті процедурою та потребувало погодження виконавчого комітету Жовтоводської міської ради.

При цьому, як встановлено судом, виконуючу обов`язки медичного директора ОСОБА_1 на підставі її власної заяви наказом №141-ос від 31.10.2019 переведена на посаду лікаря-інфекціоніста кабінету інфекційних захворювань.

Питання щодо визнання вищевказаного наказу незаконним позивачка не піднімала.

Таким чином, у задоволені вимоги щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді виконуючої обов`язки медичного директора слід відмовити.

Одночасно не підлягає задоволенню вимога позивачки в частинні нарухування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи вимог позивачки в частинні визнання незаконним пункт 2 наказу КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради від 18.03.2022 № 41-к/тр-ос «Про тимчасове переміщення на іншу роботу» в частині встановлення ОСОБА_1 - лікарю-інфекціоністу кабінету інфекційних захворювань поліклініки заробітної плати відповідно до тарифної ставки та з урахуванням надбавок і доплат, передбачених колективним договором підприємства з оплатою праці за фактично відпрацьований час, суд враховує наступне.

Так, позивач обґрунтовувала дану вимогу тим, що пункт 2 наказу КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради від 18.03.2022 № 41-к/тр-ос «Про тимчасове переміщення на іншу роботу» не відповідає вимогам ч. 1 ст. 3 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.

У той же час суд звертає увагу, що позивачкою не надано жодного підтвердження зменшення її заробітної плати після переведення на іншу посаду.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що вимога позивачки в частинні визнання незаконним пункт 2 наказу КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради від 18.03.2022 № 41-к/тр-ос «Про тимчасове переміщення на іншу роботу» є недоведеною належними та допустимими доказами, а тому у її задоволенні слід відмовити.

З цих же підстав, не підлягають задоволенню вимог позивачки в частинні зобов`язання відповідача нарахувати та виплати заробітну плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.

Положенням ст.43 Конституції України громадянам гарантоване право на працю.

Разом із тим, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір (ст.139 КЗпП України).

Зокрема, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення, тобто догана чи звільнення відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. За відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Окрім цього, власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Згідно з трудовим законодавством при накладенні дисциплінарних стягнень існує спеціальний порядок, якого роботодавець зобов`язаний дотримуватись для того, щоб застосування дисциплінарного стягнення було законним.

Дотримання цих умов, з одного боку, надають право роботодавцю накласти на працівника дисциплінарне стягнення, з іншого - виступають гарантіями для працівника від порушень його прав.

Зокрема, відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.

Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

На думку суду, відповідач всупереч визначеному положенням ч. 3 ст. 149 КЗпП України, при обранні виду стягнення роботодавець не врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Також суд звертає увагу на те, що наказ про накладення на позивача дисциплінарного стягнення не відповідає вимогам трудового законодавства, зокрема у ньому не зазначено, коли мало місце і в чому конкретно полягає порушення позивачки трудових обов`язків. Зокрема, у ньому не встановлено час вчинення дисциплінарного проступку.

Суд погоджується з доводами позивачки стосовно того, що відповідач прийняв рішення про дисциплінарну відповідальність у порушення положень ч. 3 ст. 149 КЗпП України, а відтак вимога щодо визнання незаконним наказу про оголошення догани підлягає задоволенню.

Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди суд враховує наступне.

Відповідно до норми ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому моральна шкода полягає у стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно із п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 вищевказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

В ході судового розгляду судом не встановлено протиправних дій відповідача, в результаті яких могла би бути завдана моральна шкода позивачці.

В силу вимог статті 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складають із:

- судового збору за вимогою немайнового характеру у розмірі 908 гривень 00 копійок.

- витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2222 гривень 22 копійки.

Решту судових витрат слід покласти на позивачку.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5, 11, 12, 76-81, 89, 133, 141, 247, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на посаді, нарахування та стягнення середнього заробітку, нарахування та стягнення заробітної плати, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради від 22.03.2022 № 4-адм. про оголошення догани лікарю- інфекціоністу інфекційного відділення ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини вимог позивача відмовити.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради», , юридична адреса: вулиця Кропоткіна, будинок № 16, місто Жовті Води, Дніпропетровська область, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Жданівка Донецької області, громадянки України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складають із:

- судового збору за вимогою немайнового характеру у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

- витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2222 (дві тисячі двісті двадцять дві) гривень 22 копійки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Жовтоводського міського суду

Дніпропетровської області Інна ПАВЛОВСЬКА