ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3832/22 Справа № 210/5890/21 Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/5890/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Товариства з додаткової відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2022 року, яке ухвалено суддею Вікторович Н.Ю. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 січня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (надалі ТДВ «СК «Кредо») про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що, згідно протоколу про адміністративне правопорушення ААБ № 100992 від 23.12.2020 року, 23.12.2020 року о 17 год. 13 хв. у м. Кривому Розі, по вул. Віталія Матусевича, біля буд.6, водій ОСОБА_2 , керуючи а/м Mercedes-Benz300D, д.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції, був неуважний, внаслідок чого здійснив наїзд на автомобіль MAZDA 6, д.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.03.2021 року по справі №210/54/21 ОСОБА_2 визнано винним в порушенні правил дорожнього руху.

Автомобіль «MAZDA 6», 2006 р.в., держномер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , належить позивачці ОСОБА_1 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу№4292/19/007068 від 05.10.2019 року, укладеного з ТФ «ПОЛЮС» ПП, яке діяло на підставі договору комісії №4292/19/007068 від 05.10.2019 року, укладеного з власником транспортного засобу ОСОБА_3 .

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , на момент ДТП, була застрахована ТДВ «СК «Кредо», згідно з полісом №ЕР-201293803 на суму 100 000,00 грн., франшиза - 0,00 грн.

Для отримання страхового відшкодування, позивачка, у відповідності до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звернулася до ТДВ «СК «Кредо» із заявою про страхове відшкодування, долучивши передбачені законодавством документи. Однак, ТДВ «СК «Кредо» не прийняло рішення про виплату страхового відшкодування, а в подальшому відмовило у його виплаті та зазначило, що ОСОБА_1 не було надано документів, зазначених у п. 35.2 ст. 35 Закону, які б підтверджували те, що вона, станом на дату ДТП 23.12.2020 року, є потерпілою особою в розумінні п. 1.3 ст. 1 Закону. Оскільки право власності не виникло, то у страховика також не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування ОСОБА_1 , тому на підставі п.п. б, п.п. 32.2 ст. 37 Закону ТДВ «СК «Кредо» прийняте рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування, про що повідомлено позивачку листом №37.7.0.0/437-1 від 23.03.2021 року.

Неправомірні дії відповідача призвели до душевних страждань позивачки та стану постійного стресу, порушення звичних комфортних умов проживання позивачки та членів її сім`ї та спричиняє позивачці не лише моральні страждання, а ще й змушує звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу та емоційних затрат, що негативно впливає на здоров`я.

Позивачка оцінює моральну шкоду, спричинену відмовою у страховому відшкодуванні за наслідками дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 10000,00 грн.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд: стягнути на користь ОСОБА_1 з ТДВ «СК «Кредо» виплату страхового відшкодування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 40 707,00 грн. (без ПДВ), 3378,11 грн. пеня; 662,00 грн. 3% річних; 942,50 грн. інфляційне збільшення боргу, всього 45 689,61 грн., витрати пов`язані із проведенням робіт з надання консультаційних послуг щодо ймовірної вартості матеріального збитку в сумі 2800,00 грн., моральну шкоду, спричинену відмовою у страховому відшкодуванні за наслідками дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 10000,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою згідно договору про надання правової допомоги у розмірі 8000,00 грн., витрати по сплаті судового збору за розгляд справи 908,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2022 року, описки у якому виправлено ухвалою цього ж суду від 08 лютого 2022 року, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ТДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_1 виплату страхового відшкодування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 40707,00 грн.

Стягнуто з ТДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 3261.01 грн., 3 % річних у розмірі 632 грн. та інфляційне збільшення боргу у розмірі 1358,00 грн.

Стягнуто з ТДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, спричинену відмовою у страховому відшкодуванні за наслідками дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 5000,00 грн.

Стягнуто з ТДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі: судовий збір у розмірі 908,00 грн. та витрати пов`язані із проведенням робіт з надання консультаційних послуг щодо ймовірної вартості матеріального збитку в сумі 2800,00 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2022 року стягнуто з ТДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ТДВ «СК «Кредо» просить скасувати рішення суду у повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТДВ «СК «Кредо» про стягнення матеріальної шкоди, завданої наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права та не враховано, що порядок здійснення страхового відшкодування за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, визначається виключно положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Пунктом б). ст. 35 цього Закону визначено, що особа, яка має право на отримання страхового відшкодування, надає документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину, у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником. При цьому, відповідно до п.п. г п. 35.2 ст. 35 цього Закону, до заяви про страхове відшкодування, у разі вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної майну, додається документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Зазначених документів позивачкою ОСОБА_4 не було надано, а тому їй було відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Посилання ж на ту обставину, що автомобіль «MAZDA 6», 2006 р.в., держномер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , належить позивачці ОСОБА_1 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу№4292/19/007068 від 05.10.2019 року, укладеного з ТФ «ПОЛЮС», яке діяло на підставі договору комісії №4292/19/007068 від 05.10.2019 року, укладеного з власником транспортного засобу ОСОБА_3 , представник відповідача вважає безпідставним, оскільки в Україні діє спеціальний порядок набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний із обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу, а ОСОБА_1 не зареєстрована власником вказаного автомобіля.

Також, представник відповідача зазначає, що ТДВ «СК «Кредо» було проведено огляд пошкодженого транспортного засобу та замовлено звіт для визначення матеріального збитку, який, з урахуванням зносу та без урахування втрати товарної вартості, без урахування податку на додану вартість, становить 48 577,43 грн. Оскільки, страховиком визначено розмір збитків, то позивачка ОСОБА_1 не мала правових підстав для проведення власного дослідження, а тому на страховика не може бути покладено обов`язок з відшкодування витрат, понесених нею на проведення авто-товарознавчого дослідження у розмірі 2 800,00 грн.

На підставі вищевикладеного, представник відповідача вважає, що суд першої інстанції також безпідставно стягнув на користь позивачки 3% річних, пеню, інфляційні втрати та моральну шкоду, оскільки позивачка ОСОБА_1 , на момент ДТП, не була власницею пошкодженого транспортного засобу та не має права на отримання страхового відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Щербачов А.П., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 23.12.2020 року о 17 год. 13 хв. у м. Кривому Розі, по вул. Віталія Матусевича, біля будинку №6, водій ОСОБА_2 , керуючи а/м Mercedes-Benz300D, держномер НОМЕР_1 , не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції, був неуважний, внаслідок чого здійснив наїзд на автомобіль MAZDA 6, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, було спричинено матеріальні збитки, чим порушив п. 12.1, 13.1.,2.3 б Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ст.124 КУпАП (а.с. 18).

Постановою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 березня 2021 року (справа №210/54/21) ОСОБА_2 визнано винним у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 19).

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , власником транспортного засобу MAZDA 6, державний номерний знак НОМЕР_5 , є ОСОБА_5 (а.с. 12-13).

05 жовтня 2019 року між ТФ «Полюс» ПП та ОСОБА_3 було укладено Договір комісії № 4292/19/007068, п. 1.1 якого встановлено, що комісіонер зобов`язується за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марки модель MAZDA 6, 2006 року випуску, колір сірий, номерний знак НОМЕР_5 (а.с.16-17).

05 жовтня 2019 року між ТФ «Полюс» ПП та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно п. 1.1 якого встановлено, що продавець зобов`язується передати покупцеві транспортний засіб марки MAZDA 6, модель 6.2.0 СЕДАН В, 2006 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , зареєстрований за власником (Комітентом за Договором комісії) транспортного засобу з 16.07.2014 року. У пункті 2.2 Договору зазначено, що покупець набуває права власності на транспортний засіб з моменту підписання сторонами даного Договору купівлі-продажу (а.с.14-15).

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Mercedes-Benz300D, державний номерний знак НОМЕР_1 , на момент ДТП застрахована у встановленому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», відповідно до Полісу серії ЕР №201293803 від 18.09.2020 року (а.с. 74).

05 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до ТДВ «СК «Кредо» із заявою на виплату страхового відшкодування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 23.12.2020 року за участю транспортного засобу Mercedes-Benz300D, державний номерний знак НОМЕР_1 , та транспортного засобу MAZDA 6, державний номерний знак НОМЕР_5 (а.с. 21-22, 75).

З Листа вих. № Е.37.7.00/437-1 від 23.03.2021 року, за підписом представника ТДВ «СК «Кредо» Гошина Р.В., адресованого ОСОБА_1 вбачається, що ТДВ «СК «Кредо» розглянуто заяву ОСОБА_1 від 05.01.2021 року про виплату страхового відшкодування, за наслідками розгляду якої роз`яснено ОСОБА_1 , що для отримання страхового відшкодування за вищезазначеною ДТП за такою виплатою повинен звернутися або власник транспортного засобу, або необхідно надати належним чином оформлений документ, що посвідчує право ОСОБА_1 на отримання страхового відшкодування (пп. б) п.33.2 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с 23-24, 76).

06 січня 2021 року ТДВ «СК «Кредо» було складено Акт технічного огляду колісного транспортного засобу MAZDA 6, державний номерний знак НОМЕР_5 , власником якого є ОСОБА_5 , учасник ДТП ОСОБА_1 (а.с. 85).

01 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до ТДС СК «Країна», в якій зазначила, що відповідно до п. 2.2 Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 05.10.2019 року, а саме транспортного засобу марки MAZDA 6, д.н.з. НОМЕР_5 , покупець набуває права власності на транспортний засіб з моменту підписання сторонами даного Договору купівлі-продажу. У зв`язку з чим, просила впродовж трьох календарних днів здійснити виплату страхового відшкодування (а.с. 25).

05 квітня 2021 року оцінювачем ТОВ «Асистуюча компанія «Укравтоекспертиза» Іонова О.О., на замовлення ТОВ «СК «Кредо», було складено Звіт серії SL №147339 про оцінку колісного транспортного засобу MAZDA 6, реєстраційний номер НОМЕР_5 . Відповідно до висновку, отриманого в результаті оцінки: розмір матеріального збитку, заподіяного власнику внаслідок пошкодження колісного транспортного засобу MAZDA 6, реєстраційний номер НОМЕР_5 становить 51611,74 грн. (а.с. 77-83).

01 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до ТОВ «Бюро незалежної оцінки» за запитом про надання консультаційних пологу з оцінки матеріального збитку, в якому просила, надати консультацію (без проведення оцінки) з питань ймовірної вартості матеріального збитку, заподіяного внаслідок пошкодження належного їй автомобіля марки MAZDA, модель 6, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , станом на 23.12.2020 року (а.с.26).

04 жовтня 2021 року між суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Бюро незалежної оцінки» та фізичною особою ОСОБА_1 було укладено Договір №837 на проведення оцінки майна. Пунктом 1.1 визначений предмет вказаного договору, а саме замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов`язки по виконанню робіт з надання консультаційних послуг щодо ймовірної вартості матеріального збитку, заподіяного внаслідок пошкодження належного їй автомобіля марки MAZDA, модель 6, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , в результаті ДТП, станом на 23.12.2020 року. Пунктом 2.2 визначено, що вартість робіт, зазначена в п. 1.1 Договору, визначається в розмірі 2800,00 грн. (а.с. 27-28).

Оцінювач ОСОБА_6 23 вересня 2017 року отримала Кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ №175 (а.с. 53).

Відповідно до інформаційно-консультаційної довідки №47/10 ТОВ «Бюро незалежної оцінки» від 04.10.2021 року, ймовірна вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобілю MAZDA 6, 2006 року випуску, держномер НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження, станом на 23 грудня 2020 року, може становити: 40707,00 грн. без ПДВ (а.с. 30-55).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову щодо стягнення шкоди, спричиненої в результаті настання дорожньо-транспортної події, суд першої інстанції виходив з того, що ТДВ «СК «Кредо» повинно відповідати за завдання шкоди внаслідок ДТП, яке сталося за участю водія ОСОБА_2 та призвело до пошкодження автомобіля MAZDA 6, 2006 року випуску, держномер НОМЕР_2 , яким на законній підставі володіла ОСОБА_1 , оскільки судовим рішенням встановлена вина ОСОБА_2 у настанні ДТП, а, отже, цей випадок є страховим, що покладає на ТДВ «СК «Кредо» обов`язок відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану пошкодженням транспорного засобу, а також сплатити пеню за затримку виплати такого відшкодування, у порядку п. 36.5. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того, встановивши, що ТДВ «СК «Кредо» неправомірно відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування, а правовідносини, які склались між сторонами з приводу відшкодування страхового зобов`язання, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що остання має право вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми страхового відшкодування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року (далі Постанова № 4 від 01.03.2013 року) роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно зі статтею 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадження, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 березня 2021 року (справа №210/54/21), яка набрала законної сили та не оскаржена в апеляційному порядку, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 19).

Зазначеною постановою встановлено, що 23.12.2020 року о 17 год. 13 хв. у м. Кривому Розі, по вул. Віталія Матусевича, біля будинку №6, водій ОСОБА_2 , керуючи а/м Mercedes-Benz300D, держномер НОМЕР_1 , не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції, був неуважний, внаслідок чого здійснив наїзд на автомобіль MAZDA 6, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження, було спричинено матеріальні збитки, чим порушив п. 12.1, 13.1.,2.3 б Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ст.124 КУпАП (а.с. 18).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 є особою винною у пошкодженні транспортного засобу автомобіля MAZDA 6, д.н.з. НОМЕР_2 , яким під час дорожньо-транспортної пригоди керувала водій ОСОБА_1 , та має відшкодовувати позивачці завдані збитки у повному обсязі.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22 - 31, 35, 36 Закону N 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц дійшла висновку про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Отже, за загальним правилом, потерпіла особа має право на відшкодування завданих їй збитків у повному розмірі, а вищенаведені норми матеріального права встановлюють спеціальний порядок відшкодування такої шкоди, а саме: в межах лімітів відповідальності страховика відшкодування завданої потерпілій особі шкоди здійснюється страховиком, а у випадку якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика відшкодування здійснюється винною особою в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, загальна сума матеріальної шкоди, яка завдана внаслідок пошкодження автомобіля MAZDA 6, д.н.з. НОМЕР_2 , під час дорожньо-транспортної пригоди становить 40 707,00 грн., і саме ця сума має бути відшкодована позивачці ОСОБА_1 в повному обсязі за рахунок страховика, оскільки не перевищує розмір страхового ліміту.

Колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано пункт б ст. 35 Закону N 1961-IV, яким визначено, що особа, яка має право на отримання страхового відшкодування, надає документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину, у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником, а також п.п. г п. 35.2 ст. 35 цього Закону, згідно якого до заяви про страхове відшкодування, у разі вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної майну, додається документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, та, оскільки, зазначених документів позивачкою ОСОБА_4 не було надано, їй було відмовлено у виплаті страхового відшкодування.

Так, стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння.

Абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

При цьому, слід зауважити, що факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

При цьому, слід зазначити й про презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України), відповідно до якої відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Отже, оскільки позивачка ОСОБА_1 , під час дорожньо-транспортно пригоди, керувала транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, вона має право на відшкодування завданої шкоди, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.11.2018 року у справі № 200/21325/15-ц.

Посилання ж в апеляційній скарзі на те, що автомобіль «MAZDA 6», 2006 р.в., держномер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , належить позивачці ОСОБА_1 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу№4292/19/007068 від 05.10.2019 року, укладеного з ТФ «ПОЛЮС», яке діяло на підставі договору комісії №4292/19/007068 від 05.10.2019 року, укладеного з власником транспортного засобу ОСОБА_3 , та, оскільки, в Україні діє спеціальний порядок набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний із обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу, а ОСОБА_1 не зареєстрована власником вказаного автомобіля, тому не є його власницею, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки ОСОБА_1 , не залежно від того чи зареєстроване право власності на цей транспортний засіб на її ім`я, має право на відшкодування завданої шкоди, як особа, яка на відповідній правовій підставі керувала транспортним засобом та якій було завдано збитків.

Посилання ж в апеляційній скарзі на те, що ТОВ «СК «Кредо» було проведено огляд пошкодженого транспортного засобу та замовлено звіт для визначення матеріального збитку, який, з урахуванням зносу та без урахування втрати товарної вартості, без урахування податку на додану вартість, становить 48 577,43 грн., та, оскільки, страховиком визначено розмір збитків, то позивачка ОСОБА_1 не мала правових підстав для проведення власного дослідження, а тому на страховика не може бути покладено обов`язок з відшкодування витрат, понесених нею на проведення авто-товарознавчого дослідження у розмірі 2 800,00 грн., колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки позивачка ОСОБА_1 зобов`язана, як позивач, надати до суду належні та допустимі докази на підтвердження розміру завданих збитків, а тому проведення вказаного дослідження є її процесуальним обов`язком.

При цьому, норми Закону N 1961-IV щодо порядку оцінки завданої шкоди, на які в апеляційній скарзі посилається представник відповідача ТДВ «СК «Кредо», підлягають застосуванню у випадку визначення розміру страхового відшкодування представником страхової компанії в досудовому порядку, а при вирішенні спору в судовому порядку доказування у справі здійснюється в межах та у порядку, визначеному Главою 5 ЦПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов вірного висновку про можливість задоволення позову в частині стягнення з ТДВ «СК «Кредо» на користь позивачки ОСОБА_1 матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 40707,00 грн., який не спростовано в апеляційній інстанції.

Крім того, вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив із того, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

При цьому, боржником у таких правовідносинах є страховик заподіювача шкоди внаслідок ДТП, а кредитором особа, якій завдано шкоди внаслідок ДТП. Сам заподіювач шкоди стає боржником, як і вказувалось вище, лише у випадку недостатності виплаченої суми страхового відшкодування для покриття завданої ним шкоди і лише в частині непокритого розміру шкоди або у випадку правомірної відмови у виплаті страхового відшкодування.

Оскільки, приписи ч. 2 ст.625 ЦПК України поширюються на всі види грошових зобов`язань (не тільки договірних, а й деліктних), потерпіла в ДТП особа має право вимагати від кредитора страховика винної в ДТП особи (при певних випадках і від винної в ДТП особи) виплати їй 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму невиплаченої/простроченої суми страхованого відшкодування (різниці між розміром завданої шкоди та розміром виплаченого страхового відшкодування від винної в ДТП особи) за весь час прострочення.

Близькі за змістом правові висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17, від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року по справі №761/6406/16-ц, від 18 березня 2020 року по справі №760/6938/16-ц, від 04 листопада 2020 року по справі №520/17859/19.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3% річних від простроченої суми, відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тому проценти та інфляційні втрати нараховуються кредитором боржнику незалежно від сплати останнім неустойки (пені), передбаченої договором або законом, за невиконання або неналежне виконання грошового зобов`язання.

Наведена правова позиція суду узгоджується із правовим висновками, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року по справі №761/6406/16-ц, від 04 листопада 2020 року по справі №520/17859/19.

Що стосується безпосередньо правовідносин сторін по даній цивільній справі, то в ході її розгляду дійсно знайшов підтвердження факт ДТП від 23.12.2020 року, яка сталася з вини водія ОСОБА_2 , який керував а/м Mercedes-Benz300D, держномер НОМЕР_1 , і внаслідок якої останнім завдано володільцю автомобіля MAZDA 6, д.н.з. НОМЕР_2 , позивачці у справі ОСОБА_1 , майнову шкоду у вигляді пошкодження її транспортного засобу.

Разом з тим, судом також встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 перед третіми особами на час ДТП була застрахована у відповідача ТОВ «СК «Кредо».

Однак, не зважаючи на звернення позивачки ОСОБА_1 , у передбачені законом строки та порядку, до відповідача ТОВ «СК «Кредо» із вимогою виплатити їй страхове відшкодування, страховою компанією її обов`язок дотепер не виконано, що зумовлює виникнення у позивачки права вимагати виплати такого відшкодування у судовому порядку, а також нараховувати на суму невиплаченого страхованого відшкодування, передбачені ст.625 ЦК України, 3% річних та інфляційні втрати, а також пеню, згідно ст.36 п.36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Крім того, встановивши порушення прав позивачки ОСОБА_1 завданняя майнової шкоди при пошкодженні її майна, що призвело до душевних страждань, пов`язаних із пошкодженням транспорту, що їй належить, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо доведенні ОСОБА_1 наявності моральної шкоди, оскільки остання зазнала зміни звичного укладу його життя, пов`язаного із тривалою неможливістю використання пошкодженого транспорту, а винуватець ДТП не відшкодовує завдану матеріальну шкоду, із визначенням такого відшкодування на рівні 5 00,00 грн., що відповідає вимогам розумності та справедливості.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що представник відповідача ТДВ «СК «Кредо», заявляючи вимоги про скасування рішення суду першої інстанції у повному обсязі, зазначив, що судом першої інстанціїх безпідставно стягнуто на користь позивачки 3% річних, пеню, інфляційні втрати та моральну шкоду, оскільки позивачка ОСОБА_1 , на момент ДТП, не була власницею пошкодженого транспортного засобу та не має права на отримання страхового відшкодування, й таким доводам судом апеляційної скарги вже надано відповідну правову оцінку, а інших доводів щодо незгоди з висновками суду першої інстанції у зазначеній частині позовних вимог апеляційна скарга не містить.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з додаткової відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: