ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1864/22 Справа № 208/3793/18 Головуючий у першій інстанції: Нельга Д. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

при секретарі Паромовій О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Кам`янської міської ради Дніпропетровської області на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 липня 2019 року по справі за позовом Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Товарна біржа «Дніпродзержинська», Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю, Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ялова Ольга Михайлівна, про визнання свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна та договорів недійсними, знесення торгового павільйону, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року Кам`янська міська рада Дніпропетровської області звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що внаслідок самовільного захоплення відповідачами земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Кам`янське, відповідачами, без належних дозвільних документів було здійснено самочинне будівництво спірного об`єкту нерухомого майна - торгового павільйону, розташованого за адресою по АДРЕСА_1 , загальною площею 31,6 кв.м. у м.Кам`янське Дніпропетровської області. Оскільки зазначене будівництво проведено за відсутності відповідних дозвільних документів та без прийняття об`єкта в експлуатацію, позивач вважає порушеними права територіальної громади міста Кам`янське. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив:

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 31,6 кв.м., на підставі якого виникло право власності у ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір №12/18 купівлі-продажу торгового павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 31,6 кв.м, укладений 06.09.2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , та зареєстрований Товарною біржею «Дніпродзержинська»;

- визнати недійсними договори дарування від 08.06.2018 року №974 1/2 частини та від 11.06.2018 року №987 1/2 частини вказаного торгового павільйону, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчені приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Яловою О.М.;

- знести торговий павільйон, загальною площею 31,6 кв.м., розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 1-7, 56-61 т.1).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Кам`янська міська рада Дніпропетровської області, посилаючись на порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Від Кам`янської міської ради Дніпропетровської області та ОСОБА_2 надійшли заяви про проведення судового засідання без їх участі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 06 вересня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу торгового павільйону, загальною площею 31,6 кв.м., розташованого за адресою по АДРЕСА_1 , який належав продавцю ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 05.08.1999 року, зареєстрованого в БТІ м. Дніпродзержинська в реєстровій книзі №4 за №93 (а.с. 14 т.1).

Вищевказаний договір купівлі-продажу укладено на виконання біржової угоди та зареєстровано 06.09.2001 року Товарною біржею «Дніпродзержинська» за №12/18.

Згідно Реєстраційного напису, виконаного БТІ м. Дніпродзержинська, 07.09.2001 року відповідач ОСОБА_3 (на момент вчинення правочину - ОСОБА_3 ) зареєструвала право власності на вищевказаний торговий павільйон (а.с. 14 зворот).

08 червня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Яловою О.М. за реєстровим №974, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 1/2 частину торгового павільйону, загальною площею 31,6 кв.м., розташованого за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 15 т.1).

11 червня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено ще один договір дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Яловою О.М. за реєстровим №987, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 1/2 частину торгового павільйону, загальною площею 31,6 кв.м., розташованого за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 16 т.1).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №127103267 від 11.06.2018 року, власником спірного торгового павільйону, загальною площею 31,6 кв.м., розташованого за адресою по АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , на підставі вказаних вище договорів дарування від 08.06.2018 року №974 та від 11.06.2018 року №987 (а.с. 119-122 т.1).

Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, до повноважень яких відносилось здійснення оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтв про право власності, а саме Фонду комунального майна (рішення Дніпродзержинської Ради народних депутатів від 25.03.1992 №196), представництва Фонду державного майна України в місті Дніпродзержинську (рішення Дніпродзержинської ради народних депутатів від 08.02.1995 №30-2/ХХ1І), фонду комунальної власності м.Дніпродзержинська (рішення Дніпродзержинської ради народних депутатів від 20.03.1998 №102-13/ХХІІ), управління комунальної власності міста Дніпродзержинська міської ради (рішення Дніпродзержинської міської ради від 13.10.2006 №63-04/У), фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська (рішення Дніпродзержинської міської ради від 23.04.2008 №371-21/V), зазначив, що свідоцтво про право власності (об`єкту нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) від 05.08.1999 року не оформлювалось та не видавалось, згідно змісту довідки вказаного департаменту від 06.06.2018 року №04-01/1612 (а.с. 17 т.1).

Відповідно до листа Обласного комунального підприємства "Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації" від 03.07.2020 року №999, згідно архівних даних інвентаризаційна справа на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 - на підприємстві відсутня; відомості перевірено згідно архіву ОКП "ДБТІ" (а.с. 43 т.3).

Також встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Дніпровським районним у м. Кам`янське відділом ДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 07.05.2021 року, актовий запис №508, а також листом вказаного відділу №1434/20.23.-30 від 02.07.2021 року (а.с. 186, 208 т.3).

Відповідно до повної копії спадкової справи №572/2021 після ОСОБА_1 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведеної Першою кам`янською нотаріальною конторою, із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_2 06.06.2021 року, який згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 10.02.1971 року є сином спадкодавця.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частиною 1 статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

За положеннями частини 1 статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Встановивши, що із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_1 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у шестимісячний строк звернувся 06.06.2021 року ОСОБА_2 , його залучено до участі у справі у якості правонаступника ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в редакції від 24.10.1998 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до приписів частини 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в редакції від 24.10.1998 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є відповідна міськрада.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада міста як власник спірного об`єкта нерухомості делегує міськраді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Частиною першою статті 4 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки.

Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають, в тому числі, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (пункт 1 частини другої статті 4 ЦК УРСР 1963 року).

Згідно зі статтею 41 ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 224 ЦК УРСР 1963 року).

Положеннями статті 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 203 Цивільного кодексу України містить вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленні законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена, зокрема, у постанові від 17 квітня 2019 року у справі №916/641/18 та постанові від 10 квітня 2018 року у справі №927/849/17, свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.

Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва, є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

Кам`янська міська рада обрала способом захисту своїх прав визнання свідоцтва про право власності на спірний торговий павільйон, виданого 05.08.1999 року, недійсним.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 (провадження №12-158гс18)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Отже, позовна вимога Кам`янської міської ради Дніпропетровської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон за адресою по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , є неналежним способом захисту, адже вказане свідоцтво не є правочином, а лише видається на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування.

При цьому, доказів, що відповідний орган місцевого самоврядування не ухвалював рішення про передачу у власність ОСОБА_1 спірного об`єкту нерухомого майна, загальною площею 31,6 кв.м., за адресою по АДРЕСА_1 , - позивачем не представлено, клопотань про витребування належних доказів судом не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколами та звукозаписами судових засідань.

Долучена позивачем довідка Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради від 06.06.2018 року №04-01/1612 не містить інформації про ухвалення чи неухвалення рішення щодо передачі у власність спірного об`єкту нерухомого майна (а.с. 17 т.1).

Доказів звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом можливої фальсифікації свідоцтва про право власності від 05.08.1999 року також не надано; про факт такого звернення позивачем не зазначено.

Відповідно до листа Обласного комунального підприємства "Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації" від 03.07.2020 року №999, згідно архівних даних інвентаризаційна справа на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , - на підприємстві відсутня; відомості перевірено згідно архіву ОКП "ДБТІ" (а.с. 43 т.3).

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що уповноваженим органом не приймалось рішення про передачу у власність ОСОБА_1 спірного об`єкту нерухомого майна і, як наслідок, що спірний торговий павільйон, загальною площею 31,6 кв.м., за адресою по АДРЕСА_1 ) було збудовано самовільно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Позивачем не доведено відсутність у ОСОБА_1 права на продаж торгового павільйону за договором купівлі-продажу від 06 вересня 2001 року, тому презумпція правомірності вказаного договору, а також оспорюваних договорів дарування від 08 червня 2018 року №974 та від 11 червня 2018 року №987 не спростована, підстави для визнання цих договорів недійсними (встановлення їх нікчемності) відсутні.

Крім того, колегія звертає увагу, що відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», після визнання недійсним першого в ланцюжку договорів купівлі-продажу майна, визнання всіх інших договорів недійсними не вимагається - вони всі є нікчемними, такими, що не породжують юридичних наслідків.

Вимоги позовної заяви щодо знесення торгового павільйону, загальною площею 31,6 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають, у зв`язку з недоведеністю позивачем недійсності, неправомірності чи відсутності правової підстави набуття ОСОБА_1 права власності на спірний об"єкт, а також у зв"язку з недоведеністю тверджень позивача, що уповноваженим органом місцевого самоврядування не ухвалювалось рішеннящодо виділення земельної ділянки для будівництва вказаного об`єкту нерухомого майна.

Посилання апелянта на те, що місцевий суд не взяв до уваги довідку Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради від 06.06.2018 року №04-01/1612 є безпідставним. Вказана довідка не містить інформації щодо ухвалення чи неухвалення рішення про передачу у власність ОСОБА_1 спірного об`єкту нерухомого майна (а.с. 17 т.1).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія наголошує, що позивачем, на якого покладено обов"язок доказування позовних вимог щодо недійсності оспорюваних правочинів, не заявлені клопотання про надання суду належних доказів на підтвердження позову; клопотань про витребування додаткових доказів судом також не заявлено. Викладене підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судових засідань.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».

Задоволення необгрунтованого та недоведеного позову у даній справі призведе до порушення прав відповідачів, які є фізичними особами, на мирне володіння своїм майном.

Отже, у задоволенні позову повинно бути відмовлено у повному обсязі з викладених вище підстав; апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції, яке є справедливим і правильним по суті, підлягає залишенню без змін.

Колегія звертає увагу, що позивач, на захист своїх прав та законних інтересів, не позбавлений можливості звернутись до суду з іншим позовом, за іншого обґрунтування.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Кам`янської міської ради Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова