ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 липня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 731/534/21

Головуючий у першій інстанції - Савенко А.І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/697/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ПРОФІТ КАПІТАЛ»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Варвинського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» про визнання недійсним договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту, -

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», в якому просила визнати недійсним договір № 1340152 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 13.12.2020, укладений між нею та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», та стягнути з відповідача на її користь понесені у справі судові витрати.

Позов обґрунтовувала тим, що у жовтні 2020 року, під час переїзду з міста Чернігова до смт Варва, у неї було викрадено сумку з особистими речами, у якій, серед іншого, знаходилися паспорт громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків та кредитні картки. З даного приводу вона зверталась до правоохоронних органів.

З січня 2021 року позивачці почали надходити смс-повідомлення, а також телефонні дзвінки невідомих осіб з вимогами сплатити невідому їй кредитну заборгованість. 16.01.2021 позивачка з сервісу кредитних історій з`ясувала, що 13.01.2020 шляхом шахрайських дій від її імені було оформлено вищевказаний договір на суму 6 000 грн, заборгованість за яким станом на 27.01.2021 становить 11 130 грн. За заявою позивачки до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за фактом заволодіння грошовими коштами шляхом обману з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України.

У подальшому право вимоги за спірним кредитним договором перейшло до ТОВ «Профіт Капітал» і станом на 02.04.2021 заборгованість становила вже 17 626 грн. Позивачка стверджує, що оскаржуваного договору не укладала та не підписувала, будь-яких дій на отримання кредитних коштів за ним ні в письмовому, ні в електронному вигляді не вчиняла, а також не вчиняла будь-яких дій, що могли б призвести до укладення цього договору третіми особами, тобто під час укладення цього договору були відсутні її волевиявлення та внутрішня воля.

Із посиланням на ч. 3 ст. 203 ЦК України просить визнати зазначений кредитний договір недійсним.

Рішенням Варвинського районного суду м. Чернігова від 17.02.2022 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на недоведеність та неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок районного суду про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний саме позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, з отриманням нею листа на електронну пошту та/або смс-повідомлення, є помилковим.

Указує, що судом не враховано, що необхідні для проходження процедури ідентифікації для отримання кредиту персональні дані (РНОКПП, паспортні дані, номер телефону, місце реєстрації, реквізити банківської картки, місце роботи, сімейний стан та контактні дані), можуть бути відомими не лише позивачці, а і третім особам.

Наголошує, що відсутність доказів отримання саме позивачкою одноразового ідентифікатора, відсутність доказів реєстрації саме позивачки у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача, відсутність доказів отримання саме позивачкою коштів за оспорюваним кредитним договором, свідчить про обґрунтованість вимог та наявність підстав для задоволення позову.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки ОСОБА_1 не довела, що не підписувала договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, а також не довела, що в неї було викрадено паспорт громадянина України, реєстраційний номер платника податків та кредитні картки, як і не підтвердила, що вона втратила мобільний телефон з номером НОМЕР_1 та картку НОМЕР_2 , видану їй АТ «Ощадбанк», не надала суду жодних доказів на підтвердження протиправних дій будь-яких осіб при укладанні цього договору, в тому числі шахрайських дій третіх осіб щодо використання її персональних даних, а також доказів того, що розрахунковий рахунок, на який було перераховано кошти, їй не належить, а тому не підтвердила, що вона не отримувала від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» грошових коштів за договором.

З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що 13.12.2020 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1340152, відповідно до якого товариство надало позичальнику грошові кошти у сумі 6 000,00 грн строком на 30 днів, зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитом (а.с. 10-14, 56-60).

Договором встановлені предмет договору, порядок та умови надання кредиту, порядок обчислення (нарахування) процентів, пролонгація строку кредиту, порядок повернення кредиту та сплати процентів, права, обов`язки та відповідальність сторін, порядок внесення змін та доповнень, припинення, розірвання договору та інші його умови. Додатком до договору є графік платежів.

Пунктами 1.1, 2.1 договору встановлено, що укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС (інформаційно-телекомунікаційна система) товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через веб-сайт та мобільний додаток. Електронна ідентифікація Клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет шляхом перевірки товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаних при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. Кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку клієнта, зазначену клієнтом в особистому кабінеті, що має реквізити № НОМЕР_3 .

Відповідно до пункту 9.8 договору цей договір укладається шляхом направлення його тексту, підписаного з боку товариства аналогом власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами копіювання, в особистий кабінет клієнта для ознайомлення та підписання. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що відтворений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується для кожного разу використання та направляється клієнту на номер мобільного телефону, повідомлений останнім товариству в ІТС товариства. Введення клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього договору вважається направленням товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього договору.

У розділі договору «Реквізити та підписи сторін» вказано ідентифікуючі відомості ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (місцезнаходження, телефон, код ЄДРПОУ, IBAN, МФО) та ОСОБА_1 (адреса реєстрації, паспортні дані, РНОКПП, телефони та адреса електронної пошти).

Договір та додатки до нього (графік платежів) підписані ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором 13.12.2020.

Також, 13.12.2020 ОСОБА_1 підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором заповнену анкету-опитувальник клієнта-фізичної особи, що сформована за допомогою програмного забезпечення (ІТС ТОВ «ЛІНЕУРА Україна»), та паспорт споживчого кредитування, у яких містяться персональні дані позичальника ОСОБА_1 (ПІБ та рік народження, РНОКПП, паспортні дані, місця реєстрації та фактичного проживання, мобільні телефони та адреса електронної пошти), сума кредиту, строк кредитування, спосіб та строк надання кредиту, процентна ставка та загальна вартість кредиту, інша додаткова інформація (а.с. 53-55).

Відповідно до підтвердження ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (сервіс онлайн платежів iPay.ua) на підставі укладеного з ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» договору на переказ коштів ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019 було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 13.12.2020 09:02:03 на суму 6 000 грн, маска карти НОМЕР_4 , номер транзакції в системі iPay.ua - 74964851, призначення платежу: Зачисление 6 000 грн на карту НОМЕР_4 (а.с. 61).

Як вбачається з банківської виписки АТ «Ощадбанк» ТВБВ № 10026/0657 по картковому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_5 з 01.01.2018 по 21.12.2021 кошти за спірним кредитним договором у сумі 6 000 грн були перераховані відповідачем 13.12.2020 (а.с. 110-125).

Публічна пропозиція ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» на укладення договору про використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів від 17.01.2020 розміщена веб-сайті (інтернет-сторінка) товариства https:/credit7.ua, яка є частиною ІТС товариства, де вказано, що укладаючи договір, клієнт та товариство погоджуються на використання в майбутньому електронного підпису одноразовим ідентифікатором зі сторони клієнта та аналогу власноручного підпису зі сторони товариства для підписання документів та правочинів і погоджено їх зразки (пункт 2) (а.с. 44).

Відповідачем надано покрокове підтвердження процедури укладення кредитного договору ОСОБА_1 , тел. НОМЕР_1 , відповідно до якого: 03.01.2020 - клієнт розпочав реєстрацію на сайті, надав згоду на обробку персональних даних; ввів СМС-код, надісланий товариством на його телефон для підтвердження згоди «4388»; клієнт верифікував свою картку (підтвердив коректність даних та її приналежність); клієнт заповнив заявку на сайті та пройшов повну реєстрацію; 31.07.2020 - компанія успішно виконала запит в систему Bank ID за номером картки, на яку видається кредит; 13.12.2020 - клієнт авторизувався на сайті; клієнт відправив заявку на отримання кредиту; товариство прийняло рішення про видачу кредиту та виставило клієнту оферту; товариство надіслало клієнту СМС-повідомлення з кодом для підтвердження прийняття оферти «Погоджено кредит на суму 6 000 грн терміном на 30 днів, підпишіть договір і паспорт кредиту кодом А578 в особистому кабінеті credit7.ua»; клієнт ввів СМС-код та акцептував (прийняв) оферту товариства; товариство відправило клієнту кошти та його примірник договору; направлено СМС-повідомленя «Mi vidpravili vam 6 000 grn za dogovorom # 1340152, data pogashennya 12.01.2021, detail u osobystomu kabineti credit7.ua»; 26.03.2021 - право вимоги за кредитом переуступлено (а.с. 52, 62-63).

25.03.2021 між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» (клієнт) та ТОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» (фактор) укладено договір факторингу № ЛМ-04/03-125032021, за яким на оплатній основі клієнт відступив фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, зокрема, до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1340152 від 13.12.2020 (а.с. 15-16).

У матеріалах справи містяться копії вимоги, претензії та боргового повідомленння ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та ТОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» на ім`я позивачки щодо виконання зобов`язань та повернення наявної заборгованості за кредитним договором (а.с. 5-7).

ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та ТОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» є зареєстрованими у належному порядку фінансовими установою, що надають фінансові послуги, зокрема з кредитування, що підтверджується виписками з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи (а.с. 8, 42-43, 76-77).

Статтями 16, 203, 215 ЦК України передбачено, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У частинах першій та другій статті 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина перша статті 642 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1048 ЦК України).

Судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законами України «Про електронну комерцію» та «Про електронний цифровий підпис» (в редакції, чинній на час укладення договору позики).

Відповідно до статтей 3, 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» (в редакції, чинній на час укладення договору позики) електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Згідно з частиною першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно частин першої та другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Також частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

Отже, як установлено судом, спірний кредитний договір укладений між сторонами на підставі прийняття (акцепту) пропозиції (оферти) кредитодавця, яка розміщена в інформаційгно-телекомунікаційній системі кредитодавця та опублікована на його офіційному сайті, та шляхом оформлення, підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором та подання позивачкою ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» 13.12.2020 анкети-опитувальника клієнта-фізичної особи, що сформована за допомогою програмного забезпечення (ІТС ТОВ «ЛІНЕУРА Україна»), паспорта споживчого кредитування та самого договору про надання коштів на умовах споживчого кредитування, і перерахування на її картковий рахунок суми кредиту 6 000 грн, а тому твердження ОСОБА_1 про те, що вона не укладала вищевказаного кредитного договору, не вчиняла будь-яких дій на отримання кредитних коштів за ним ні в письмовому, ні в електронному вигляді або у будь-який інший спосіб, не здійснювала дій, що могли призвести до укладення кредитного договору від її імені третіми особами, а також щодо непідписання нею договору за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, з отриманням нею листа на електронну пошту та/або смс-повідомлення, не можуть бути взяті до уваги, оскільки спірний договір укладено з використанням нею електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказувала, що у жовтні 2020 року у неї було викрадено паспорт, РНОКПП та кредитні картки, після чого за допомогою даних документів шахрайським способом було укладено оспорюваний кредитний договір.

На підтвердження вказаного позивачкою до позову додано лише повідомлення Прилуцької місцевої прокуратури, у якому зазначено, що її заяву щодо внесення відомостей до ЄРДР за фактом оформлення на її ім`я кредиту та заволодіння грошовими коштами розглянуто та 27.01.2021 прокуратурою за фактом заволодіння грошовими коштами шляхом обману внесено відомості до ЄРДР за № 0000013 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 5 зворот).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993).

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14-ц, в якій з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30.09.2015 у справі № 6-780цс15 та від 11.10.2017 у справі № 6-1374цс17.

У частині 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та правових позицій Верховного Суду, саме ОСОБА_1 як позивачка та особа, яка стверджує про порушення її прав, повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог - втрату паспорта, РНОКПП та кредитних карток і оформлення кредитного договору шахрайським способом третіми особами та, як наслідок, відсутність її волевиявлення та внутрішньої волі на його укладення.

На виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачкою в розпорядження суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження підстав та обставин позовних вимог не надано.

Як вірно вказав, суд першої інстанції, сам по собі факт внесення в ЄРДР відомостей за заявою позивача про заволодіння коштами шахрайським способом не підтверджує наведених у позовній заяві обставин. Крім того, у повідомленні прокурора про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000013 за фактом заволодіння грошовими коштами шляхом обману (а.с. 5 зворот) відсутня інформація про те, що вказані відомості стосуються оформлення кредитного договору саме з ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА».

Доказів того, що ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів з повідомленням про викрадення її паспорта, РНОКПП та кредитних карток, а також доказів отримання нею нового паспорта чи дублікату РНОКПП, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як зазначалось вище, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, належний позивачці картковий рахунок, на який було зараховано кредитні кошти, не був заблокований ні до, ні після втрати вищевказаних документів у жовтні 2020 року, а також і після зарахування кредитних коштів 22.12.2020. При цьому, після зарахування кредитних коштів належний позивачці картковий рахунок використовувався систематично та у звичайному режимі в основному для розрахунку у магазинах, оплати мобільного зв`язку та переказу коштів.

А також, з цієї ж таки банківської виписки вбачається, що кредитні кошти на картковий рахунок позивачки № НОМЕР_6 протягом 2019-2021 років зараховувались неодноразово та з різних джерел.

Зокрема, відповідачем надані довідки та копії договорів, з яких вбачається, що ОСОБА_1 з ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» неодноразово були укладені аналогічні кредитні договори та у той же спосіб (№ 949860 від 09.08.2020 на суму 6 000 грн та № 1176354 від 24.10.2020 на суму 3 000 грн), заборгованість за якими станом на жовтень та листопад 2020 була погашена (а.с. 68-74).

Крім того, як зазначалось вище реєстрація на сайті кредитодавця, заповнення заявок / документів, надання персональних даних та вчинення інших дій з метою оформлення оспорюваного договору було розпочато позивачкою ще у березні, липні 2020 року, тобто задовго до втрати документів, на що посилається остання у своєму позові.

З огляду на викладене, є юридично неспроможними посилання заявниці щодо неврахування районним судом того, що персональні дані (РНОКПП, паспортні дані, номер телефону, місце реєстрації, реквізити банківської картки, місце роботи, сімейний стан та контактні дані), можуть бути відомими не лише позивачці, а і третім особам. Доказів внесення цих даних до заяви на укладення кредитного договору не ОСОБА_1 , а іншою особою, до суду не надано.

З урахуванням вищевикладених норм чинного законодавства, встановлених обставин справи та наданих на їх підтвердження чи заперечення доказів, оцінених судом у сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оспорюваний договір був укладений саме позивачкою та відповідав її внутрішній волі, тому правові підстави для визнання спірного правочину недійсним відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Варвинського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 липня 2022 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

О.І.Онищенко