Справа № 1309/9120/12
УХВАЛА

16 лютого 2022 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі: головуючої - судді Кирилюк А.І., при секретарі Антощук А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), зобовязання заступника начальника Сихівського відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 25 січня 2022 року звернувся до суду зі скаргою. Він просить суд, визнати неправомірною бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у ВП № 64347922 про примусове виконання рішення № 1309/9120/12 щодо нездійснення заходів примусового виконання рішення, передбачених статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» з 17.12.2021 року по 25.01.2022 року; зобов`язати заступника начальника Сихівського відділу ДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Рудницьку Мирославу Олексіївну або іншого державного виконавця у провадженні якого перебуває ВП № 64347922 усунути порушення (поновити порушене право) шляхом здійснення заходів примусового виконання рішення №1309/9120/12, передбачених статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, винести 32 (тридцять дві) постанови про накладення на Боржницю штрафу та вжити інші заходи примусового виконання рішення, передбачені Законом з чим у відповідності до вимог ст. 453 ЦПК України повідомити суд і Стягувана про виконання ухвали не пізніше ніж у 10-денний строк з дня її одержання.

Рух справи.

Розгляд скарги призаначався судом на 04.02.22 року та 16.02.22 року. Учасники справи належним чином повідомлялись про дату, час і місце розгляду скарги, але в судове засідання не з`явились. Начальником Сихівського ВДВС Західного міжрегіонального УМЮ (м.Львів) В.Я.Нагорняком подане клопотання про відкладення розгляду справи, з підстав хвороби державного виконавця Рудницької М.О.

За відсутності будь-яких доказів, та з огляду на вимоги ч. 2 ст. 450 ЦПК України, суд ухвали проводити розгляд скарги за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Позиція скаржника

ОСОБА_1 зазначає, що на виконанні заступника начальника Сихівського відділу ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Рудницької Мирослави Олексіївни від 02.02.2021р. перебуває виконавче ВП№ 64347922 про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у справі № 1309/9120/12 від 20.02.2013р., в якому не дивлячись на чисельні рішення судів та прямого обов`язку Боржниці усунути перешкоди батькові у вихованні і спілкуванні з донькою та завданню державних виконавців Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції своєчасно і належно виконати дане рішення суду, виконавець наполегливо усуває батька, як перешкоду, не дивлячись на очевидні ознаки батьківського відчуження у доньки, відповідно до пункту 32 ухваленого від 07.10.2021р. рішення Європейського суду з прав людини у справі № 12962/19 «Вихованок проти України» щодо даних правовідносин. Звертає увагу, що 16.12.2021р. в межах даного ВП № 64347922 Стягувач вже подавав скаргу на бездіяльність державного виконавця, але так як бездіяльність триває і станом на 25.01.2022р. виконання рішення суду відсутнє в повному обсязі, стягувач рахує за потрібне скористатись своїм правом подачі даної СКАРГУ № 2, яка стосується бездіяльності державного виконавця, яка мала місце від 17.12.2021р. до 25.01.2022р.

На його думку з 17.12.2021р. по 29.12.2021р. державний_виконавець чотири рази вчиняла бездіяльність щодо здійснення заходів примусового виконання, передбачених ст.64-1 ЗУ «Про виконавче провадження» про винесення постанов щодо накладення на Боржницю штрафів за наслідками перевірки виконання рішення суду, а саме: у дві п`ятниці: 17.12.2021р. та 24.12.2021р., а також дві середи: 22.12.2021р., 29.12.2021р. Крім цього 29.12.2021р. стягувач звернувся до державного виконавця із Заявою № 5 про проведення 15 днів спільного відпочинку з донькою взимку у період з 31.12.2021 р. по 10.01.2022р. та вжиття до Боржниці заходів відповідальності за невиконання нею судового рішення без поважних причин, яка також була проігнорована. Відповідно з 31.12.2021р. по 10.01.2022р. державний виконавець п`ятнадцять раз вчинила бездіяльність щодо здійснення заходів примусового виконання рішення, передбачених ст.64-1 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме винесення постанов про накладення на Боржницю штрафу за наслідками перевірки виконання рішення суду. Також, з причин повної відсутності виконання рішення щодо спільного відпочинку з донькою взимку у період з 31.12.2021р. по 10.01.2022р., Стягувач 09.01.2022р. повторно звернувся до державного виконавця із Заявою № 7 (Див. Дод. № 5) з вимогою перенести виконання 15 днів спільного відпочинку з донькою взимку з 31.12.2021 р по 10.01.2022р. на пізніший період, а саме з 13.01.2022р. по 27.01.2022р. та захистити його право на отримання інформації про доньку та вжити до Боржниці заходи відповідальності за невиконання нею судового рішення без поважних причин, яка також була проігнорована.

Відповідно з 13.01.2022р. по 25.01.2022р. державний виконавець тринадцять раз вчиняла бездіяльність щодо здійснення заходів примусового виконання рішення, предбачених ст.64-1 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме винесення постанов про накладення на Боржницю штрафу за наслідками перевірки виконання рішення суду. З вищенаведеного скаржник вбачає, що з 17.12.2021р. по 25.01.2022р. в межах даного ВП № 64347922 виконавець 32 (тридцять два) рази не усунула порушення (не поновила порушене право Стягувача) щодо здійснення заходів примусового виконання рішення, передбачених ст.64-1 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме не винесла постанову про накладення на Боржницю штрафу за наслідками перевірки виконання рішення суду.

Позиція органу ДВС та боржника.

Суб`єкт оскарження матеріали виконавчого провадження та будь-яких заперечень з приводу поданої скарги не надали. Будь-яких пояснень або заперечень боржник також не надав.

Виклад хронології подій стягувачем у ВП № 64347922 від 02.02.2021р.

-02.02.2021р. винесено установу про відкриття виконавчого провадження № 64347922.

-17.12.2021р. відбулась зустріч Стягувача із дитиною.

-29.12.2021р. Стягувач подав на mail Сихівського ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) заяву № 5 про проведення 15 днів спільного відпочинку з донькою взимку у період з 31.12.2021 р. по 10.01.2022 р. та вжиття до Боржниці санкції за невиконання рішення суду.

-30.12.2021р. державний виконавець винесла постанову про накладення штрафу на Боржника.

-31.12.2021 р. - Стягувач подав на mail Сихівського ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) заяву № 6 з вимогою виконання 15 денного відпочинку з донькою взимку у період з 31.12.2021 р по 10.01.2022р., захисту його права на отримання інформації про доньку та вжиття до Боржниці санкції за невиконання рішення суду.

-09.01.2022р. - Стягувач подав на mail Сихівського ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) заяву № 7 з вимогою перенести виконання 15 денного спільного відпочинку з донькою взимку з 31.12.2021 р по 10.01.2022р. на пізніший строк виконання, а саме з 13.01.2022р. по 27.01.2022р., а також просив захистити право на отримання інформації про доньку та вжити до Боржниці заходи відповідальності за невиконання нею судового рішення без поважних причин.

Висновки суду.

Відповідно до ст.18 закону України «Про виконавче провадження» (далі -Закон) Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки… Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; 4) за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду; 5) безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; 6) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; 7) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; 8) здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; 9) використовувати за згодою власника приміщення для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника за їхньою згодою для перевезення майна; 10) звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; 11) приймати рішення про відстрочку та розстрочку виконання рішення (крім судових рішень), за наявності письмової заяви стягувача; 12) звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання; 13) звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; 14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; 15) залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; 16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 17) застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис; 18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 19) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів; 20) залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача; 21) отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом. Залучення для проведення виконавчих дій працівників поліції здійснюється за вмотивованою постановою виконавця, яка надсилається керівнику територіального органу поліції за місцем проведення відповідної виконавчої дії. У залученні поліції для проведення виконавчих дій може бути відмовлено лише з підстав залучення особового складу даного територіального органу поліції до припинення групового порушення громадської безпеки і порядку чи масових заворушень, а також для подолання наслідків масштабних аварій чи інших масштабних надзвичайних ситуацій. Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Згідно зі ст. 64-1 Закону Виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею. Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Відповідно до ст. 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 448. ЦПК України Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Згідно зі ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. Якщо суд встановить, що особа, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються, звільнена з посади (не здійснює відповідну діяльність), він залучає до участі в справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права чи свободи заявника.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Суб`єкт оскарження в даній справі усунувся від обов`язку спростування доводів, що містяться в скарзі. Тому суд, оцінивши в сукупності подані скаржником на підтвердження своїх вимог докази, приймає їх як належні та достатні.

У даній справі фактичні обставини, встановлені з доказів, що подані позивачем, не дають підстав вважати, що державним виконавцем виконані усі передбачені законом дії, необхідні для виконання судового рішення в період часу з 24.12.2021 року по 25.01.2022 року.

Суб`єкт оскарження в даній справі не доведена відсутність бездіяльності у виконанні судового рішення. З наведеного висновується, що державним виконавцем не виконані обов`язки та не вжиті всі можливі заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», а тому встановлена неправомірна бездіяльність державного виконавця в період часу з 24.12.2021 року по 25.01.2022 року.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91).

Що стосується іншої частини вимог скаржника, з аналізу правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення).

Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника не наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII.

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

З приводу вказаних обставин суд зазначає, що Конституцією України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою (частина 3 статті 51).

Стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" № 2402-ІІІ від 26 квітня 2001 року передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основу відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Тому при розгляді обставин нездійснення кожного побачення з батьком, з врахуванням віку дитини, повинно бути встановлено бажання дитини спілкуватися зі стягувачем, оскільки в іншому разі, це буде фактично примушуванням дитини, що може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Аналогічна правова позиція містіться в постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №824/308/20-а, від 08 липня 2021 року у справі № 640/11833/19.

Відповідно до статті 9 розділу ІХ Інструкції №512/5 у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону. При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.

В даній справі скаржник обмежився вимогою винести 32 (тридцять дві) постанови про накладення на Боржницю штрафу та вжити інші заходи примусового виконання рішення, передбачені Законом. Разом з тим, обставини за яких він вважає прийняти такі рішення недоведені ні в часі, ні по суті. Суду не надані докази на користь думки про невиконання рішення суду з боку боржника, відсутність поважних причин та в скаргах не врахована позиція дитини.

При цьому відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд не має повноважень покладати у своєму рішенні на учасників справи прямо обумовлені законом обов`язки; покладення таких обов`язків є передчасним захистом гіпотетичного порушення права.

Таким чином, скаргу належить задовольнити частково.

Керуючись ст.450,451 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), зобовязання заступника начальника Сихівського відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) вчинити певні дії задоволити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у ВП № 64347922 про примусове виконання рішення № 1309/9120/12 щодо нездійснення заходів примусового виконання рішення, передбачених статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» з 24.12.2021 року по 25.01.2022 року.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя (підпис). З оригіналом згідно.

Суддя: