Номер провадження 2/754/4268/22
Справа №754/5491/22
13 грудня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді - Лісовської О.В.
за участю секретаря - Грей О.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди у порядку регресу, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування збитків у порядку регресу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.12.2019 року на вул.. В.Васильківській у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Тойота д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобілем Опель д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 . Винним у даній ДТП визнано відповідача ОСОБА_2 , згідно постанови судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.01.2020 року. У результаті ДТП був пошкоджений автомобіль Опель. 20.08.2019 року між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_4 був укладений Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності від 20.08.2019 року. Власник автомобіля Опель звернувся до Страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування. Після проведення розрахунку власнику автомобіля Страховою компанією було сплачено страхове відшкодування у розмірі 8982, 80 грн. Як встановлено постановою суду, ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.. 124 та ст.. 122-4 КпАП України, оскільки після скоєння дорожньо-транспортної пригоди самовільно залишив місце пригоди. Відповідно до вимог закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регрес ний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, зокрема, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. 01.10.2020 року між ПрАТ «УПСК» та ФОП ОСОБА_1 був укладений Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступив (передав), а Новий кредитор (позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договору страхування, у тому числі за договором страхування від 20.08.2019 року. Позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про сплату страхового відшкодування, але дана вимога залишена без реагування. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування шкоди в порядку регресу грошові кошти у розмірі 8982, 80 грн., судові витрати по справі та витрати на правничу допомогу у розмірі 4000, 00 грн.
Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи в його відсутність.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.
Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що 10.12.2019 року на вул.. В.Васильківській у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Тойота д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобілем Опель д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 .
У результаті ДТП був пошкоджений автомобіль Опель.
20.08.2019 року між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_4 був укладений Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності від 20.08.2019 року.
Власник автомобіля Опель звернувся до Страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування. Після проведення розрахунку власнику автомобіля Страховою компанією було сплачено страхове відшкодування у розмірі 8982, 80 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 05.02.2020 року.
Як встановлено судом, постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.01.2020 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.. 124 та ст.. 122-4 КпАП України. Відповідно до змісту постанови ОСОБА_2 після скоєння ДТП самовільно залишив місце пригоди.
01.10.2020 року між ПрАТ «УПСК» та ФОП ОСОБА_1 був укладений Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступив (передав), а Новий кредитор (позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договору страхування, у тому числі за договором страхування від 20.08.2019 року.
Позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про сплату страхового відшкодування, але дана вимога залишена без задоволення.
Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмові угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Дана норма кореспондується із ст. 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно із п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Відповідно до ст. 9 Закону страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладення договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.
Положеннями ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.
Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особи зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно із ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.
У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов`язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода) відшкодовується в повному обсязі.
Цивільне законодавства в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Частиною 1 статті 1191 ЦК України визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Підпунктом «в» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, зокрема, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.
Як вбачається з постанови судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.01.2020 року, відповідач керував автомобілем Тойота, здійснив зіткнення з автомобілем Опель, після чого самовільно залишив місце ДТП.
З огляду на викладене вище та вимоги діючого законодавства, у відповідача виникло зобов`язання щодо відшкодування Страховій компанії, а наразі позивачу, завданих збитків у порядку регресу у розмірі сплаченого останнім страхового відшкодування за полісом від 20.08.2019 року.
Оскільки відповідач добровільно завдану шкоду не відшкодовує, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягають стягнення грошові кошти у розмірі 8982, 80 грн.
Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою , включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
А тому Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).
До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.
Позивач в обґрунтування заяви про стягнення витрат на правничу допомогу надав суду наступні докази: Договір про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019 року; додаткову угоду № 134 до Договору від 30.01.2019 року; акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 07.02.2022 року; платіжне доручення від 07.02.2022 року на суму 2000, 00 грн.
Але слід зазначити, що у своїй заяві позивач просить стягнути з відповідача витрати у розмірі 4000, 00 грн., при цьому надані ним докази свідчать про надання правничої допомогу на суму 2000, 00 грн., що і була сплачена позивачем.
З урахуванням викладеного суд вважає, що вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню і з відповідача підлягають стягненню витрати у розмірі 2000, 00 грн.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 992, 40 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 993, 1166, 1188, 1191 ЦК України, Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди у порядку регресу - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування шкоди у порядку регресу 8982, 80 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 992, 40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 2000, 00 грн.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Позивач - ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлений 22 грудня 2022 року.

Суддя О.В. Лісовська