Провадження № 22-ц/812/580/22 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року м. Миколаїв

справа № 945/309/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

переглянувши в апеляційному порядку у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до державного підприємства «Племрепродуктор «Степове»

про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

за апеляційною скаргою

державного підприємства «Племрепродуктор «Степове»

на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області, ухвалене 2 лютого 2022 року суддею Войнарівським М.М. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ДП «Племрепродуктор «Степове» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивачка зазначала, що з 30 січня 2020 року по 3 серпня 2020 року працювала на посаді юрисконсульта у ДП «Племрепродуктор «Степове» та звільнена за пунктом 1 статті 36 КЗпП за згодою сторін. Але у день звільнення та пізніше з нею не було проведено повний розрахунок та не виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 15 194,30 грн.

Посилаючись на порушення відповідачем її трудових прав і вимог статті 116 КЗпП, та уточнивши позовні вимоги (а.с.122-123), ОСОБА_1 просила стягнути з ДП «Племрепродуктор «Степове» 15 194, 30 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з 30 січня 2020 року по 3 серпня 2020 року; 37 671,69 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3 серпня 2020 року по 13 грудня 2021 року; 5000 грн. витрат на правничу допомогу; та допустити негайне виконання судового рішення в частині заробітної плати.

ДП «Племрепродуктор «Степове» позов не визнало. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що ОСОБА_1 працювала на підприємстві за сумісництвом і фактично не знаходилась на робочому місці, а за отриманням повного розрахунку не зверталась. Крім того, позивачка невірно визначила суму заборгованості, з якої ще необхідно відрахувати податки та обов`язкові платежі і фактично отримані нею кошти у січні (152,08 грн.), лютому 2020 року (1901,01 грн.), а тому заборгованість складає 10 178,32 грн. Оскільки ОСОБА_1 не отримала розрахунок з власної вини, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути зменшений до 1000 грн. Витрати на правничу допомогу позивачці, яка сама є фахівцем в галузі права, є необґрунтованими та не співмірними зі складністю справи та характером виконаної роботи. Водночас підприємство перебуває у скрутному фінансовому становищі.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 наголошувала, що виплата повного розрахунку при звільненні є обов`язком відповідача, який той свідомо не виконав та не повідомив її письмово про нарахування і можливість отримання належних їй сум при звільненні. Відсутність вини підприємства відповідач не довів. Жодних виплат від ДП «Племрепродуктор «Степове» вона у період роботи не отримувала. Підстав для зменшення розміру середнього заробітку, з урахуванням характеру роботи за сумісництвом або її вини, судом не встановлено. Вимога про проведення повного розрахунку разом з реквізитами її банківської картки були направлені відповідачу 2 вересня 2020 року. Інші обставини, на які посилається представник відповідача, не впливають на порушення її прав та обов`язок підприємства здійснити виплати за статтею 116, 117 КЗпП.

У запереченнях представник відповідача наполягав на відсутності вини підприємства у порушенні строків виплати повного розрахунку при звільненні. Позивачка не довела як факт роботи на підприємстві у день звільнення, так і факт подальшого звернення за виплатою повного розрахунку. ОСОБА_1 не надала розрахунок середнього заробітку з урахуванням тих чинників, які визначив Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15ц при розгляді справи з аналогічними вимогами. Заперечення щодо невиправданого та штучно збільшеного обсягу судових витрат позивачка не спростувала.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 2 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. На її користь з ДП «Племрепродуктор «Степове» стягнуто 15 194,30 грн. заборгованості по заробітній платі, з урахуванням податків та обов`язкових зборів, а також 41 186,25 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Допущено негайне виконання рішення в частині присудження виплати заробітної плати в розмірі 2 361,50 грн. З відповідача на користь позивачки стягнуто 4000 грн. витрат на правничу допомогу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що підприємство має заборгованість з нарахованої заробітної плати в розмірі 15 194,30 грн., яка не була виплачена у день звільнення з його вини, а тому має сплатити, окрім боргу, середній заробіток за період з 3 серпня 2020 року по 2 лютого 2022 року в розмірі 41 186,25 грн. Обґрунтованими витратами на правничу допомогу суд вважав 4 000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач - ДП «Племрепродуктор «Степове» просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову. Апелянт наголошував, що суд першої інстанції помилково не відрахував з заробітної плати податки та збори; не взяв до уваги, шо заробітна плата на роботі за сумісництвом не враховується до середнього заробітку (підпункту «ї» пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100); не встановив факти перебування ОСОБА_1 на робочому місці у день звільнення, а тому дійшов помилкового висновку про вину підприємства у невиплаті повного розрахунку при звільненні. Надані суду документи щодо витрат на правничу допомогу не встановлюють договірну вартість правничих послуг, обсяг та порядок їх виконання. При цьому ОСОБА_1 особисто має статус адвоката. А тому ці витрати не є необхідними.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на дотримання судом вимог статтей 116,117 КЗпП при визначенні як заборгованості по заробітній платі, так і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому працівники не несуть відповідальність за скрутний фінансовий стан підприємства, яке на власний ризик здійснює господарську діяльність, а тому ці обставини не можуть впливати на розмір стягнення. Зазначені апелянтом обставини щодо зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу не можуть доводити її кваліфікацію, як адвоката, та впливати на розмір гонорару іншого фахівця.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справу розглянуто в порядку письмового провадження у відсутності сторін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 94 КЗпП та статтею 1 Закону "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану робот.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами статтею 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу інтересів сторін.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Пошук такого балансу, а також тлумачення та застосування правил статті 117 КЗпП знайшли втілення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Досліджуючи це питання Велика Палата виходила з того, що відповідно до частини 1 статті 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства, норми якого застосовуються субсидіарно для врегулювання трудових відносин, є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що вимагає частина 3 статті 13 ЦК, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за несвоєчасний розрахунок при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості,

-з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц)

Судом установлено, що відповідно до наказу ДП «Племрепродуктор «Степове» Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України №22-к від 29 січня 2020 року ОСОБА_1 прийнято на посаду юрисконсульта за сумісництвом на 0,5 ставки з оплатою праці згідно штатного розпису з 30 січня 2020 року ( а.с.7).

Наказом ДП «Племрепродуктор «Степове» від 31 серпня 2020 року № 111 - к ОСОБА_1 звільнено з посади юрисконсульта, згідно з пункту 1 статті 36 КЗпП за згодою сторін з 3 серпня 2020 року (а.с.8).

За період роботи ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у розмірі 15194,30 грн.: у січні 2020 року - 188,92 грн.; у період лютня - липня 2020 року - по 2361,50 грн.; у серпні 2020 року - 836,38 грн. (а.с. 9).

За бухгалтерською довідкою від 19 квітня 2021 року заробітна плата ОСОБА_1 складала: 15 194,30 грн. нарахованої заробітної плати, підлягало сплаті - 12231,42 грн., депоновано 10178,32 грн.(а.с.41).

З письмовою заявою про виплату повного розрахунку ОСОБА_1 зверталась до відповідача 2 вересня 2020 року (а.с.53-55).

Той факт, що при звільненні з роботи у серпні 2020 року з позивачкою не проведено повний розрахунок, відповідач не заперечував.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення ДП «Племрепродуктор «Степове» положень статті 116 КЗпП та стягнення на користь ОСОБА_1 нарахованої та невиплаченої заробітної плати за період січня-серпня 2020 року в розмірі 15 194,30 грн. з подальшим утриманням обов`язкових податкових платежів (прибуткового податку, військового податку тощо).

При цьому апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що сума заборгованості по заробітній платі має визначатись в тому розмірі, якій залишається після відрахування обов`язкових податкових платежів та виплачених сум, а тому має складати 10 138,72 грн.

Суд не повинен розраховувати розмір податків, що підлягають утриманню з працівника, це є обов`язком та відповідальністю роботодавця. Суд лише має вказати, що суму виплат визначено без урахування податків і зборів, які нараховуються відповідачем при їх виплаті (постанова Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16ц) .

Крім того, відповідач не надав суду докази виплати ОСОБА_1 заробітної плати у січні та лютому 2020 року.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 при звільненні у серпні 2020 року не виплачена заборгованість по заробітній платі, застосував правила статті 117 КЗпП та визначив розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, виходячи з середньоденної заробітної плати - 109,83 грн. та кількості робочих днів за період з 3 серпня по 2 лютого 2022 року (375 роб.дн.).

Проте, вірно визначивши право ОСОБА_1 на отримання середнього заробітку за статтею 117 ЦК, суд першої інстанції не дав оцінку запереченням представника відповідача щодо необхідності зменшення розміру відшкодування, визначеного як середній заробіток за час затримки розрахунку, не звернувши належної уваги на правову позиції Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Так, ОСОБА_1 працювала на займаній посаді за сумісництвом, має статус адвоката, займається індивідуальною адвокатською діяльністю (а.с.192), що свідчить про те, що ця робота не була для неї єдиним джерелом існування.

З роботи ОСОБА_1 була звільнена у серпні 2020 року, з заявою про виплату розрахунку зверталась 2 вересня 2021 року, тоді як до суду з позовом вона звернулась у березні 2021 року.

Крім того, ДП «Племрепродуктор «Степове» перебуває у скрутному фінансовому стані, має значну кредиторську заборгованість, в тому числі бюджетну заборгованість та заборгованість з виплати заробітної плати (а.с.159-183).

Майновий тягар визначених судом виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань перед іншими особами та призвести до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Отже, враховуючи зазначені обставини та з огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні виплат суму - 7000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на обставини, що можуть вплинути на оцінку співмірності розміру середнього заробітку втратам працівника та розумний баланс їх інтересам, судове рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зміні, а розмір стягнення - зменшенню з 41 186,25 грн. до 7000 грн.

При вирішенні питання про стягнення з ДП «Племрепродукт» витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.

За правилами статті 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК).

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5,6 статті 137 ЦПК).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, в тому числі і витрат на правничу допомогу, суд, зокрема, враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову (частина 3 статті 141 ЦПК).

Отже, гонорар адвоката визначається за умовами договору про надання правничої допомоги, залежить від обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості. Такі витрати мають бути співмірними (складність справи, витрачений час тощо). На підтвердження своїх вимог сторона, яка вимагає їх відшкодувати, має надати детальний опис робіт, виконаних адвокатом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Верховного Суду України від 11 лютого 2019 року у справі № 335/9780/15).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі- Європецйський Суд) у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

Такі критерії застосовує Європейський суд, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані:

- договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.);

- документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничоївої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивачка надала акт виконаних робіт адвокатом ЧеревковимМ.Ю., в якому зазначені наступні послуги: надання консультації (1000 грн.), підготовка та направлення адвокатського запиту (1000 грн.) та підготовка позовної заяви (2000 грн.) (а.с. 10). Участь у судовому засіданні адвокат Черевков М.Ю. не приймав.

Проте за характером спору підготовка запиту про доходи (заробітну плату) позивачки та підготовка позовної заяви відповідно до статей 116, 117 КЗпП не представляє складності та не потребує значного часу. Тому вартість таких послуг у 4000 грн. не є співмірною та обгрунтованою.

До того ж, ОСОБА_1 , як зазначалось вище, особисто займається адвокатською діяльністю, має статус адвоката (а.с.192).

І хоча закон не перешкоджає їй отримувати професійну правничу допомогу інших фахівців, але за цих обставин витрати позивачки не можуть вважатись фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відсутній в матеріалах справи і договір між ОСОБА_1 та адвокатом Черевковим М.Ю. про надання професійної правничої допомоги, який має бути доказом узгодженого сторонами розміру вартості та порядку оплати наданих послуг.

Відсутні і докази фактичної оплати ОСОБА_1 наданих адвокатом Черевковим М.Ю. послуг.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що акт виконаних робіт не може бути достатнім доказом реальності (дійсності) і необхідності (неминучості) витрат на професійну правничу допомогу та бути єдиною підставою для їх відшкодування відповідачем.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги закону та не дав оцінку відповідним запереченням відповідача, судове рішення в частині судових витрат підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 374 - 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 2 лютого 2022 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні змінити, зменшивши стягнення середнього заробітку з 41 186,25 грн. до 7 000 грн.

Судове рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та в задоволенні цих вимог відмовити.

Судове рішення в іншій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 27 червня 2022 року