Справа № 716/1668/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.05.2022 м. Заставна

Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Стрільця Я.С.

з участю секретаря судових засідань Якимик К.В.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Заставна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору оренди землі недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_5 про визнання договору оренди землі недійсним.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача в позові зазначає, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,15 га , яка розташована на території Шубранецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області. Цільове призначення землі - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позивач з 2017 року важко хворіє, у зв`язку із чим тривалий час лікувалася. Внаслідок цього вона отримала третю групу інвалідності.

В день виписки останньої з лікарні, батько відповідача ОСОБА_6 будучи в родинних зв`язках з позивачем, користуючись довірою та безпорадним станом, шляхом введенням в оману прийшов до додому позивача, надав їй документи на підпис. При цьому останній розумів, що вона нічого не усвідомлює, прочитати не зможе і повідомив її що їй потрібно підписати дані документи, які він відвезе в сільську раду. Не розуміючи свої дії, позивач довірилась батьку відповідача та підписала деякі документи.

Згодом, позивач дізналась з Інформаційної довідки, що її земельна ділянка знаходиться в оренді строком на 15 років у відповідача.

На неодноразові звернення повернути землю останній не реагував, тому позивач звернулась письмово як до відповідача, так і до батька відповідача з метою розірвання з ним договору. Просила повернути вищевказану земельну ділянку законному володільцеві, так як вона не мала наміру підписувати такий договір та жодних умов з відповідачем та з його батьком не погоджувала.

З оспорюваного договору оренди земельної ділянки, укладеного між сторонами видно, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 передана в оренду відповідачу на 15 років. У ньому відсутня нормативно-грошова оцінка, не визначено конкретний розмір орендної плати, а лише зазначено, що орендна плата вноситься Орендарем у формі та розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки в рік. В п. 12 договору вказано, що передача продукції надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами, проте жодних актів не було, а відповідно порушено і п. 39 договору про одностороннє розірвання договору за умови систематичної несплати орендної плати. Пунктом 18 договору передбачено, що передача земельної ділянки здійснюється з розробленням проекту її відведення, що також не дотримано. Акт приймання-передачі не містить дати його підписання.

В позові також зазначається про те, що позивачу не відомо на підставі яких документів проведено державну реєстрацію вищевказаного договору оренди землі. Таким чином, відповідачем не було досягнуто згоди за всіма істотними умовами договору. Строк оренди, умови та порядок виплати орендної плати, проведення нормативно-грошової оцінки землі взагалі не були узгоджені з позивачем.

Також сторона позивача вказує, що безпорадний стан позивача, тяжкий перебіг хвороб та перенесена операція - стали підґрунтям поспішного рішення та підписанням сумнівного договору оренди землі. У зв`язку із чим, з метою поновлення свого порушеного з боку відповідача права, позивач звертається до суду.

Договір оренди землі від 23.08.2017 року є правочином, який всупереч ч.3 ст.203 та ч.1 ст.215 ІІК України, був вчинений за відсутністю волевиявлення позивача, поза волею та свідомістю власника земельної ділянки, а тому, в силу ч.3 ст.215 ЦК України, такий правочин слід визнати недійсним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та показала наступне. Так, з жовтня 2010 року вона є власником земельної ділянки щодо якої існує наразі спір. З 2006 року її обробляє ОСОБА_7 батько відповідача. В 2017 році вона тяжко хворіла та перенесла низку тяжких операцій. На одні з вихідних вона приїхала додому та до неї прийшли ОСОБА_7 та його дружина. Останні дали їй якісь документи та сказали, що їх необхідно підписати. При цьому вони пояснили, що це документи для сільської ради та є звітними документами. Вона в свою чергу не читаючи ці документи підписала їх. Вже пізніше вона дізналась про те, що насправді вона підписала договір оренди земельної ділянки, хоча відповідач за цей час не сплачував їй орендну плату та не платив податок на землю. В 2019 році та 2020 році вона зверталася до відповідача ОСОБА_5 з вимогою не обробляти земельну ділянку, однак останній відмовився мотивуючи це наявністю договору оренди землі.

Також повідомила, що має намір самостійно обробляти земельну ділянку та вважає, що її обманом змусили підписати оспорюваний договір, оскільки вона не усвідомлювала, що підписує та які наслідки цього.

Крім цього, позивач ОСОБА_1 вказала, що її чоловік декілька разів брав пшеницю у відповідача, однак це не була орендна плата за оренду землі, а добровільна допомога з боку сім`ї відповідача.

Представник позивача також в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав зазначених в позові та письмових поясненнях. Вказала, що підставою для визнання договору недійсним є три обставини. Серед яких обман та зловживання довірою з боку відповідача, недотримання істотних умов договору та перебіг у позивача важкої хвороби.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог. Показала, що в 2017 році ОСОБА_7 дійсно із своєю дружиною приходили до позивача додому та повідомили про необхідність укладення договору оренди землі. Між ними було досягнуто всіх істотних умов, вони обговорили всі обставини та порядок виконання. Позивач проставила свій підпис, а в подальшому договір був підписаний також і відповідачем ОСОБА_5 . В даному випадку ОСОБА_7 , який є батьком відповідача діяв не як представник, а як кур`єр або посередник. В подальшому позивач змінила свою думку, оскільки з`явився інший орендар та вирішила розірвати договір. Однак, належне виконання умов договору підтверджується списком пайовиків про отримання орендної плати, відповідно до якого позивач або члени її сім`ї отримували орендну плату в натуральній формі.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши подані в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази сторін, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Частиною 4 статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону України "Про оренду землі"договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власницею земельної ділянки загальною площею 2,15 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :02:001:0087, що розташована на території Шубранецької сільської ради Заставнівського (тепер Чернівецького) району Чернівецької області, право власності на яку посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 366254 від 07.10.2010 (а.с. 23).

23.08.2017 між ОСОБА_1 (орендодавцем) та ОСОБА_5 (орендарем) укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки, строком на 15 років, починаючи з моменту його державної реєстрації, за умовами якого сторони погодили розмір орендної плати, терміни розрахунків за договором та інші необхідні умови.

Даний договір оренди землі був зареєстрований 06.09.2017 приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Бурдейним Ю.І., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 34).

Як вбачається з довідки до акту огляду МСЕК (а.с.21-22) позивач ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи. З виписки з історії хвороби (а.с. 19-20) вбачається, що протягом 2017-2018 років остання лікувалася та перенесла ряд хірургічних втручань, а також перебуває на обліку Пенсійного фонду України (а.с. 17-18).

Маючи намір самостійно обробляти власну земельну ділянку та вважаючи, що існуючий договір оренди земельної ділянки є недійсним ОСОБА_1 , звернулася до відповідача ОСОБА_5 з вимогою за взаємною згодою припинити обробіток землі (а.с. 26).

В свою чергу, відповідач ОСОБА_5 письмово повідомив позивача про відсутність підстав для розірвання договору в зв`язку з виконанням його умов (а.с. 28).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорювані відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Основною підставою звернення до суду із вимогою про визнання вказаного договору оренди недійсним позивач зазначає те, що такий не відповідав її волі, як власника спірної земельної ділянки, та був підписаний під впливом обману з боку відповідача та його батьків. Підписуючи документацію (договір оренди), помилково вважала, що підписує документи для сільської ради, які стосуються її землі, а не договір оренди землі з ОСОБА_5 .

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Цивільний кодекс встановлює презумпцію правомірності договору (ст. 204). Це означає, що договір є дійсним, якщо: він не визнаний недійсним судом; його недійсність не випливає з норми закону.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину (активний обман), або якщо сторона замовчує їх існування (пасивний обман).

Згідно роз`яснень, що містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

З аналізу наведених законодавчих норм та правових позицій слідує, що вимоги про визнання правочинів недійсними, заявлені на підставі статті 230 ЦК України, можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях іншої особи та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V.v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно з п. 12 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

В судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_8 , який є чоловіком позивача, свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , які є батьками відповідача. Останні повідомили про обставини укладення оспорюваного договору, однак з врахуванням вищевказаної норми права суд не може покласти в основу прийнятого рішення дані покази свідків в силу їх неналежності.

Однак, судом береться до уваги той факт, що письмовими матеріалами справи та показами свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , яка є лікарем, що надавала медичну допомогу позивачу, дійсно підтверджується факт тривалого лікування ОСОБА_1 та наявність діагностованих захворювань.

Разом з тим, сторона позивача не довела в судовому засіданні з посиланням на належні та допустимі докази того факту, що ОСОБА_1 підписано оспорюваний договір оренди землі під впливом обману. Той факт, що остання, добровільно підписавши наданий їй на підпис документ - договір оренди земельної ділянки, не ознайомилася з його змістом, не свідчить про вчинення договору під впливом обману зі сторони відповідача.

Підписуючи оспорюваний договір, позивач ОСОБА_1 як особа, яка наділена повною цивільною дієздатністю, знала або ж мала знати його зміст. В свою чергу, обставини, які є наслідком недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін договору не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним.

Із змісту позовної заяви можна зробити висновок, що при підписанні договору оренди, ОСОБА_1 внаслідок власного недбальства (через неуважність, або з інших причин, які позивач не називає) погодилася із його змістом, що вказує на відсутність правових підстав для визнання цієї угоди недійсною із передбачених статтями 229, 230 ЦК України.

Відтак, доводи позивача щодо введення її в оману батьками відповідача ОСОБА_5 під час укладення договору оренди землі від 23.08.2017, а також використання її безпорадного стану, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки не підтверджені будь-якими доказами.

В судовому засіданні також повністю спростовані твердження позивача щодо невиконання відповідачем умов договору в частині несплати орендної плати за користування земельною ділянкою. Зокрема, виконання договору оренди землі в частині сплати орендної плати підтверджується відомостями про виплату за 2017-2020 роки (а.с. 64-67), що надані стороною відповідача.

Більше того, сама позивач під час надання пояснень не заперечувала того факту, що її чоловік свідок ОСОБА_8 , декілька разів брав пшеницю у сім`ї відповідача ОСОБА_5 , хоча й вважаючи, що це не плата за землю.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору оренди землі недійсним відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду через Заставнівський районний суд Чернівецької області.

Повне найменування та ім`я сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий 1-м відділом ЧМВ УМВС України в Чернівецькій області, зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 ;

Представник позивача:адвокат Андроник (Оначишин) Віта Андріївна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №000502 від 26 червня 2020 року, діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 30.08.2021 на підставі договору про надання правової допомоги від 10.08.2021;

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Заставнівським РВ УМВС України в Чернівецькій області, зареєстрований та проживає в АДРЕСА_2 ;

Представники відповідача: адвокат Спіжавка Анастасія Юріївна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №327 від 28 лютого 2012 року, діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 04.10.2021 на підставі договору про надання правової допомоги від 04.10.2021; адвокат Павчук Святослав Іванович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №000114 від 23 лютого 2017 року, діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 04.05.2022 на підставі договору про надання правової допомоги від 18.04.2022.

Дата складення повного судового рішення 16.05.2022

СУДДЯ Ярослав СТРІЛЕЦЬ