ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» лютого 2022 року

м. Харків

справа № 619/4003/20

провадження № 22ц/818/262/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Маміної О. В.,

за участю секретаря - Черненко В. О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 квітня 2021 року в складі судді Болибока Є.А.

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації прав.

Позовна заява мотивована тим, що він проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (колишня назва - АДРЕСА_1 ). В цьому будинку він проживав разом зі своєю бабою, батьками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та братом ОСОБА_6 .

Зазначив, що у 2019 році йому стало відомо, що 21 липня 1997 року Дергачівським районним судом Харківської області ухвалено рішення у справі № 2-469/1997 про задоволення позову ОСОБА_5 (його матері) до синів ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та в порядку забудови на домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , до якого входить будинок літ «А-1», що складає 27/50 частин всього домоволодіння та будинку літ «Б-1», що складає 31/100 частин від всього домоволодіння, а також 15/100 частин надвірних будівель.

Вказав, що у 2019 році він дізнався про його порушені права на спадщину, адже він фактично прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , але незаконним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області у справі № 2-469/1997 він був позбавлений свого права на оформлення спадкового права.

Посилався на те, що на цей час власником спірного домоволодіння є відповідач, який отримав право власності від ОСОБА_5 на спірне домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 2-537 від 03 серпня 2020 року.

Зазначив, що ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року визнано нечинним рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 1997 року, провадження у справі закрито.

Вважав, оскільки судовим рішення визнано нечинним правовстановлюючий документ, який став підставою для реєстрації права власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_5 , тому наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності на спірне домоволодіння, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації права власності на спірне домоволодіння за відповідачем.

Просив скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Дергачівської нотаріальної контори Харківської області Медяник О.В. від 03 серпня 2012 року (реєстраційний № 2-537) на ім`я ОСОБА_2 ; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на домоволодіння з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, реєстраційний № 2-537, виданого Дергачівською державною нотаріальною конторою 03 серпня 2012 року, та припинити право власності ОСОБА_2 на домоволодіння з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 36960290), припинити обтяження зазначеного нерухомого майна (номер запису про обтяження 32603297); скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на домоволодіння з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 1997 року у справі № 2-469 та припинити право власності ОСОБА_5 на домоволодіння з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Вважав, що до даних правовідносин не підлягає застосуванню частини 2 статті 1300 ЦК України, оскільки внесення змін до свідоцтва про право на спадщину в судовому порядку може мати місце у разі, коли відсутня згода спадкоємців на внесення змін до свідоцтва, а також існують інші обставини, що позбавляють можливості здійснити такі зміни в нотаріальному порядку. Зазначив, що на момент відкриття спадщини після смерті заповідачки ОСОБА_5 , підтвердженням права власності на спірне майно було чинне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 1997 року, яке було визнано нечинним ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року, а тому спірне майно їй не належало. Тобто, правова підстава видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є недійсною. Також, видача спірного свідоцтва про право на спадщину порушує його право на спадщину після смерті ОСОБА_4 . Тому, єдиним коректним способом захисту його порушених прав є визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним. Посилався на те, що скасування правовстановлюючого документу є підставою для скасування державної реєстрації права власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_5 , однак скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Сам лише факт визнання нечинним правовстановлюючого документа судового рішення не є підставою для скасування державної реєстрації прав. Таким чином, його третя позовна вимога викликана вимогами законодавства для можливості відображення цієї інформації в державних реєстрах для реалізації принципу обов`язковості судових рішень.

16 червня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що у суду відсутні підстави для позбавлення права на спадкування після померлої ОСОБА_5 . Судове рішення у справі № 2-469/1997 скасовано саме у зв`язку із відмовою правонаступника ОСОБА_5 ОСОБА_2 , який є боржником по іншій справі, від позовних вимог своєї померлої баби щодо зазначеного майна. Таким чином рішення скасовано, але не з підстав його незаконності. Вказав, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину порушує права ОСОБА_1 . Посилався на те, що визнання ОСОБА_2 позову свідчить про його зловживання процесуальними правами і спробами позбавитись (приховати) єдиного майна, на яке може бути звернено стягнення за боргами, по яким ухвалені судові рішення. Вказав, що позивач також звернувся до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що його права отриманням спадщини його сином ОСОБА_2 після смерті баби за заповітом порушено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно заповіту від 23 березня 1972 року, ОСОБА_7 заповіла все майно своєму сину ОСОБА_4 (а.с.9-10).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 (а.с.17).

Батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 (а.с.18).

З листа директора Комунального підприємства технічної інвентаризації «Інвенрос» № 519 від 25 вересня 2020 року вбачається, що житловий будинок літ «А-1», що розташований за адресою : АДРЕСА_1 був прийнятий в експлуатацію на підставі акту про завершення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 26 серпня 1974 року № 105 на ім`я ОСОБА_5 , але право власності на нього не оформлено. В подальшому був збудований другий житловий будинок літ «Б-1» та прийнятий в експлуатацію на підставі акту про завершення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 13 травня 1997 року № 119 на ім`я ОСОБА_5 . На підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 1997 року (справа № 2-469/199) в цілому визнано право власності в порядку спадщини за законом і в порядку забудови домоволодіння за вищевказаною адресою за ОСОБА_5 (а.с.38).

Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 03 серпня 2012 року державним нотаріусом Дергачівської нотаріальної контори Харківської області Медяник О.В. вбачається, що ОСОБА_2 є спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_5 . Спадщина складається з домоволодіння з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний № 2-537) (а.с.11).

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 1997 року у справі № 2-469/1997 позов ОСОБА_5 задоволено, визнано за нею право власності в порядку спадкування за законом та в порядку забудови на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається із будинку літ «А-1» (27/50 частин всього домоволодіння) та будинку літ «Б-1» (31/100 частин всього домоволодіння), а також 15/100 частин надвірних будівель.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року у справі № 2-469/1997 прийнято відмову ОСОБА_2 , правонаступника ОСОБА_5 , від позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та в порядку забудови на домоволодіння, визнано рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 1997 року нечинним, провадження у справі закрито (а.с.12-15).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 223183182 від 08 вересня 2020 року право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 серпня 2012 року, (реєстраційний № 2-537), яке видано Дергачівською державною нотаріальною конторою (а.с.19-21).

Додатком № 1 до розпорядження Малоданилівської селищної ради № 03-03/63 від 25 грудня 2015 року вулиця Червоноармійська перейменована на Армійська, провулок Котовського на провулок Миру (а.с.39,40).

Постановою Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-469/1997 касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції (а.с.247-251).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_4 та матері ОСОБА_5 у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилася спадщина, однак позивач не вказав що входило до спадкового майна. Право власності на спірне домоволодіння за матеріалами справи не значиться за батьком позивача на час його смерті.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи право власності на спірне домоволодіння не було зареєстровано за батьком померлого. Тому, воно не увійшло до спадкового майна. Щодо іншого майна, яке належало батьку на час його смерті і увійшло до спадщини позивач не вказав. Власником спірного домоволодіння стала мати ОСОБА_5 , яка ІНФОРМАЦІЯ_3 померла. Все спірне спадкове майно вона заповідала онуку, відповідачу у справі.

Відповідно до частини першої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 відмовився від спадщини. З серпня 2012 року спадкоємцем за заповітом є відповідач. З вересня 2020 року відповідач є власником спірного спадкового майна.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що він на час смерті батьків проживав разом з ними за місцем своєї реєстрації.

За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України (статті 549 ЦК Української РСР) спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

До суду позивач надав копію акту від 07 червня 2019 року, складеного депутатом округу № 13 Гужва Г.В., в якому, зокрема, зазначено, що на дату смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 постійно проживав разом із батьками в домоволодінні АДРЕСА_2 (та проживає по цей час), постійно користувався житловими будинками та господарськими будівлями, обробляв земельну ділянку, чим фактично вступив в управління та володіння майном після смерті свого батька та матері. Однак, цей акт не може бути належним доказом, оскільки його складено зі слів сусідів. Також, в акті не встановлено, чи проживали ці сусіди у 1996 році на час смерті батька та у 2011 році на час смерті матері. Відсутні в акті посилання на належні документи, зокрема, домову (господарську) книгу або довідку щодо їхнього місця проживання. Не надано доказів фактичного вступу ОСОБА_1 в управління та володіння спадковим майном. Місце реєстрації також не може свідчити про те, що на момент смерті батьків він проживав разом з ними, оскільки положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Частинами першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Слід звернути увагу на те, що будь яких позовів протягом 13 років ОСОБА_1 не заявляв, свідоцтво про право на спадщину не оформлював.

Заявляючи вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації прав, позивач фактично просив визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом недійсним на підставі, зокрема, і того, що судове рішення, за яким визнано право власності за померлою матір`ю позивача, судом апеляційної інстанції визнано нечинним, а провадження у справі - закрито. Однак, це не підставою, виходячи з положень закону, для задоволення його вимог.

Так, порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У статті 1301 ЦК України як підставу визнання свідоцтва недійсним прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; немає юридичних фактів, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у разі, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо.

Отже, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними.

Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року (справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не доведено відсутність права спадкування у ОСОБА_2 , на ім`я якого видано свідоцтво; заповіт недійсним не визнавався. Навпаки, ОСОБА_2 є спадкоємцем спірного спадкового майна. Від спадщини за заповітом він не відмовлявся.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині на статтю 1300 ЦК України, яка регулює можливість внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за умов, відповідно, відсутності (частини першої зазначеної статті) та наявності (частини другої зазначеної статті) спору між спадкоємцями, що не входило до предмету доказування, на висновок суду не вплинуло.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

О. В. Маміна

Повний текст постанови складено 10 лютого 2022 року.