ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4129/22 Справа № 215/8136/21 Суддя у 1-й інстанції - Камбул М.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничозбагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2022 року, яке ухвалено суддею Камбул М.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 лютого 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року адвокат Меланчук І.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ПівнГЗК») про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 у період з 10.10.1984 року по 22.08.2011 року працював на підприємстві ПрАТ «ПівнГЗК». Наказом по підприємству №352 від 22.08.2011 року його було звільнено з підприємства, у зв`язку із виходом на пенсію відповідно до ст.38 КЗпП України.

Позивач зазначає, що 06.11.2021 року йому стало відомо, що, при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію, відповідач повинен був сплатити одноразову допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, оскільки він працював на підприємстві відповідача більше 20 років та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, відповідно до положень п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки.

Однак, при звільнені та станом на теперішній час, належні до виплати кошти у вигляді вихідної допомоги не виплачені, а тому просив стягнути з відповідача невиплачену одноразову вихідну допомогу, належну їй при звільнені у розмірі 11 222,56 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку, за період з 23.08.2011 року по 19.11.2021 року, у розмірі 90 000 грн..

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі 11 222, 56 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.08.2011 року по 19.11.2021 року, всього 101 227 грн. 56 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ПівнГЗК» просить рішення суду скасувати та узхвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, в разі відмови застосувати принцип співмірності, згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах Верховного Суду.

Відповідач вважає, що судом першої інстанції зроблено невірний висновок про те, що нявні правові підстави для виплати позивачці ОСОБА_2 одноразової допомоги при звільненні на пенсію, у зв`язку з невірним застосуванням судом норм матеріального права, а саме п. 6.1. Галузевої угоди ГМК на 2010-2011 роки.

Також, зазначає, що, відмовляючи у застосуванні позовної давності, суд дійшов хибного висновку, що вихіна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду, адже вказане протирічить чинному законодаству та сталій судовій практиці.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.10.2011 року по 21.06.2014 року, відповідач просить врахувати обставини, які мають істотне значення для справи, однак не були враховані судом першої інстанції, а саме: відсутність недобросовісної поведінки з боку позивача, тривалість часу, який пройшов з моменту звільнення позивачки; неістотність суми фактичної заборгованості порівняно із середнім заробітком, розрахованим позивачкою за період затримки.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, визнаена судом є майже в 8,5 разів більшою ніж сума невиплаченої позивачу вихідної допомоги, що на думку скаржника є неправомірним та не справедливим.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , у період з 10.10.1984 року по 22.08.2011 року, перебував у трудових відносинах з відповідачем ПрАТ «ПівнГЗК» (а.с.16-26).

Згідно запису у трудовій книжці, ОСОБА_1 звільнено з підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України, наказ №352 від 22.08.2011 року (а.с.26).

Позивачу ОСОБА_1 , при звільненні із підприємства відповідача, допомога при виході на пенсію не виплачувалась (а.с.15).

Відповідно до копії довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №698 від 16.09.2021 року, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період з 10.10.1984 року по 22.08.2011 року склала 3742,52 грн., середньогодинна заробітна плата склала 22,89 грн. (а.с.13).

Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки зобов`язання роботодавця виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі,залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати працівника.

Згідно до п.7.13 Колективного договору на 2010-2011 роки, між генеральним директором та об`єднаним представницьким органом профспілкових комітетів ВАТ «Північний ГЗК», передбачено виплату підприємством одноразової допомоги при виході на пенсію за умови, що працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (для жінок - 55 років).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2010-2011 роки (далі Галузева Угода) і про порушення свого права вона дізналася лише у 2021 році, у зв`язку з чим, відповідач зобов`язаний сплатити їй вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.10.2011 року по 21.06.2014 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивача, з вини роботодавця, йому не було виплачено одноразову вихідну допомогу при виході на пенсію в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача разом із середнім заробітком за час затримки невиплати одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію. При цьому, суд першої інстанції встановивши, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 23.08.2011 року по 19.11.2021 року, у розмірі 90 000 грн., дійшов висновку про відсутність правових підстав для зменшення цього розміру та застосування принципу співмірності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до положень ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Пунктом 6.1 розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007 -2008 роки, чинної на день звільнення позивача, передбачено, що сторона власників зобов`язується виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше двох середньомісячних заробітних плат при стажі від 15 до 20 років.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Отже, враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням станом на 22.08.2011 року мав більше ніж 20 років стажу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія п. 6.1. Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі двомісячної заробітної плати працівника.

Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Вимоги до власників підприємства, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України та колективного договору підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства відповідача різняться, так Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, така ж норма передбачена і колективним договором, однак колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої Угоди, оскільки встановлює обмеження у виплаті вихідної допомоги у зв`язку із наявністю порушень працівником трудової дисципліни.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з висновками суду першої про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника.

Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві та без врахування порушень трудової дисципліни працівником (протягом останнього року роботи).

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №212/343/17-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №215/1270/16-ц, у справі № 212/6331/19 від 29 липня 2020 року .

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача 26 років та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

Отже, на ОСОБА_1 розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Позивач був звільнений з підприємства відповідача 22.08.2011 року, тому розрахунковим періодом є два попередні повні місяці червень 2011 року та липень 2011 року. В зазначені місяці середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням склала 3742,52 грн.

При середньомісячній заробітній платі 3742,52 грн. вихідна допомога повинна становити два розміри середньомісячного заробітку що дорівнює 11 222,56 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 11 222,56 грн. невиплаченої одноразової вихідної допомоги при виході на пенсію.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 22.08.2011 року, відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум та не виплатив вихідну допомогу при виході на пенсію.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_1 , який звільнений 22.08.2011 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом першої інстанції проведено не було, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в межах заявлених вимог.

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з тим, що період не проведення повного розрахунку з позивачем з 22.08.2011 року по 19.11.2021 року, становить 2573 робочих днів або 20 584 робочих годин, при середньогодинній заробітній платі 22, 89 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 471 167 грн. 76 коп. виходячи з розрахунку : (середньогодинна заробітна плата 22,89 грн. х 20 584 робочих годин не проведення розрахунку)

В силу положень ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах вимог заявлених сторонами, тому суд першої інстанції, розглянувши справу дійшов правильного висновку, про стягнення на користь позивача ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи із меж заявлених позовних вимог, визначеного позивачем на власний розсуд з урахуванням принципу справедливості та співмірності в розмірі 90 000 грн., у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги позивача в цій частині не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції судової практики щодо розгляду аналогічних справи є безпідставними та суперечать чинному законодавству, згідно якого суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача щодо застосування співмірності до заявлених позовних вимог, оскільки позивачем при зверненні до суду з позовом, на власний розсуд з урахуванням принципу справедливості та співмірності визначено суду, яка підлягає стягненню.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду з огляду на наступне.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Рішенням № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, статей1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Так, згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою, а також до подібного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 215/1270/16-ц (провадження №61-14727св18).

Отже, враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 у зв`язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право при звільненні на пенсію згідно з умовами Колективного договору та Галузевої Угоди, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, про те, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України.

Таким чином, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: