Дата документу 28.06.2022 Справа № 336/1662/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/1662/20 Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/558/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» червня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 належало право власності на будинок АДРЕСА_1 , яке він набув на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 22.10.1966 року.

Після смерті батьків він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізнався, що відповідачі, які є дітьми його брата - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернулися до нотаріальної контори після смерті ОСОБА_4 та отримали свідоцтва про право на спадщину за правом представлення на 1/4 частину спадкового майна, а саме будинку АДРЕСА_1 , кожна.

Він є таким, що прийняв спадщину після смерті батьків, оскільки на момент її відкриття постійно проживав, хоча й без реєстрації, разом із спадкодавцями в спірному будинку.

Вважав, що внаслідок омани нотаріуса з боку відповідачів, повідомлення з пропозицією прийняти спадщину після смерті батька було направлено за адресою його реєстрації, де відсутня поштова скриня, хоча після смерті батька він продовжував проживати разом з матір`ю за адресою спадкового майна.

На підставі зазначеного просив: встановити факт його постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності на 1/4 частину вказаного будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 та на 1/4 частину вказаного будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 15000 гривень витрат на отримання професійної правничої допомоги.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на постійне проживання з батьками по день їх смерті, прийняття спадщини у відповідності до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, неналежну оцінку судом доказів, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким встановити факт його постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності на 1/6 частину вказаного будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 та на 1/3 частину вказаного будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що апеляційна скарга є необґрунтованою, позивачем надавались суперечливі пояснення в суді першої інстанції, позивачем було пропущено строк звернення до нотаріуса, рішення суду є вмотивованим.

ОСОБА_7 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що позивачем надавались суперечливі пояснення в суді першої інстанції, позивачем не було надано належних доказів, відсутні підстави для прийняття наданої ОСОБА_1 постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №3463/02-31 від 30.12.2021 року, позивачем було пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини, він не проживав на день смерті ОСОБА_4 разом з ним.

Не погоджуючись із зазначеним додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що в разі задоволення його апеляційної скарги на рішення суду від 19 жовтня 2021 року перестануть існувати підстави, передбачені ч. 2 ст. 141 ЦПК України, ОСОБА_3 в порушення вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України не було направлено копії письмових доказів, долучених до заяви про ухвалення додаткового рішення, учасникам справи, розмір витрат істотно перевищує суму, заявлену ОСОБА_3 в попередньому (орієнтовному) розрахунку, що є підставою для відмови у відшкодуванні такого перевищення, розмір витрат не є співмірним зі складністю справи, виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторін, суд першої інстанції безпідставно відхилив його клопотання про зменшення розміру відшкодування витрат, наявність підстав для зменшення витрат до 5000 грн. він є особою похилого віку, особою з інвалідністю ІІ групи, просив скасувати додаткове рішення суду та відмовити в стягненні з нього витрат на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_3

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що позивач був завчасно ознайомлений з доказами, клопотання про зменшення суми судових витрат не подав, суд позбавлений права з власної ініціативи вирішувати питання про зменшення суми судових витрат, договором про надання правової допомоги був узгоджений гонорар, доводи щодо майнового стану не підтверджені належними доказами, просила стягнути з позивача на її користь витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 12000 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_4 , суд виходив з того, що позивач не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька - ОСОБА_4 та не отримав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, а отже не дотримався встановленого законом нотаріального порядку здійснення права на спадкування.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_5 , про визнання права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , суд першої інстанції зазначив, що на час звернення до суду з вказаним позовом (27 березня 2020 року) шестимісячний строк з часу відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ще не закінчився, а отже не настав строк видачі свідоцтва про право на спадщину, встановлений статтею 1298 ЦК України. При цьому суд зазначив, що позивач своєчасно (22 січня 2020 року) звернувся із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори, що не дає підстав для звернення до суду за захистом права одночасно із застосуванням позасудової процедури прийняття спадщини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (т.1, а. с. 38, зворот).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За приписами статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У частині першій статті 1269, частині першій статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).

Статтею 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних справ та інтересів може бути визнання права.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України, зокрема, у постановах: від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15.

За приписами статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки.

Спадкування за правом представлення передбачено статтею 1266 ЦК України, за змістом якої внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент смерті ОСОБА_4 у нього було чотири спадкоємця за законом: дружина - ОСОБА_5 (т.1, а.с.12), син - ОСОБА_1 (т.1, а.с.11), онуки: ОСОБА_2 (т.1, а.с.17 зворот., 18), ОСОБА_3 (т.1, а.с.18 зворот., 19), які мають право на спадкування за правом представлення після смерті батька - ОСОБА_6 , який доводився сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а. с.45, 15).

За матеріалами спадкової справи №350-2-19 після смерті ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини 21 червня 2019 року звернулися ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (т.1, а. с. 36-38).

Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини, заявами про отримання свідоцтва про право на спадщину не зверталися. Свідоцтво про право на спадщину не видано жодному спадкоємцю.

В силу статті 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно разом із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

За приписами ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Закріплене в законі право спадкоємця на прийняття спадщини реалізується за процедурами, визначеними в «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженому Наказом Міністерства України № 296/5 від 22.02.2012 року (далі - Порядок).

Право спадкоємця, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, внормовано пунктом 3.21. Глави 10 Розділу П Порядку, зміст якого відповідає змісту наведеної частини 3 ст. 1268 ЦК України.

Відповідно до п. 3.22 Глави 10 Розділу П Порядку, у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

З наведеного положення законодавчо встановленого порядку вчинення нотаріальних дій випливає, що підтвердженням факту постійного проживання із спадкодавцем для нотаріуса є наявність у спадкоємця місця проживання, зареєстрованого за тією ж адресою, що і місце проживання спадкодавця.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що для здійснення права на спадкування, тобто отримання права на спадщину, спадкоємцю необхідно звернутися до нотаріальної контори або із заявою про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку після її відкриття (у випадку, коли спадкоємець не проживав постійно із спадкодавцем) або з доказами постійного проживання із спадкодавцем, якими можуть бути: відмітка про реєстрацію його місця проживання в паспорті, яке співпадає з зареєстрованим місцем проживання спадкодавця, чи довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

До нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» входить видача свідоцтва про право на спадщину.

Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину встановлений статтею 67 Закону «Про нотаріат», за змістом якої свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Згідно з пунктом 1 Глави 13 Розділу І Порядку нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом.

За змістом роз`яснень в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року»).

За роз`ясненнями п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Отже, підставою для звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування є неможливість здійснити право на спадкування у позасудовому порядку, підтвердженням чого має бути постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Як встановлено судом, до нотаріальної контори після смерті батька - ОСОБА_4 позивач, зареєстроване місце проживання якого не співпадає з зареєстрованим місцем проживання спадкодавця, не звертався.

Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. За наявністю умов одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають.

Таким чином, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це є підставою для відмови у позові.

Статтею 1270 ЦК України встановлений строк для прийняття спадщини, що обчислюється шістьма місяцями з часу відкриття спадщини.

Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину з мотивів пропуску строку для прийняття спадщини у відсутність письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, що пропустив цей строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, є підставою для застосування іншого способу судового захисту, яким є подання позову про визначення судом додаткового строку.

Отже, зверненню позивача до суду мало би передувати застосування нотаріальної процедури здійснення права на спадщину.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Призначенням Цивільного процесуального кодексу України є встановлення порядку здійснення цивільного судочинства (ст. 1 ЦПК України).

Судовому захисту підлягають лише порушені цивільні права та інтереси.

Встановивши, що позивач не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька - ОСОБА_4 та не отримав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не дотримався встановленого законом нотаріального порядку здійснення права на спадкування, а тому вимоги позову в частині встановлення факту проживання із спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 є передчасними та задоволенню не підлягають.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині позову про визнання права власності на частку в праві спільної часткової власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , колегія суддів виходить з такого.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а. с. 63, зворот).

За змістом спадкової справи №689-2019 із заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_5 позивач звернувся до нотаріальної контори 22 січня 2020 року, тобто у встановлений статтею 1270 ЦК України строк (т.1, а. с. 65, зворот.).

За приписами статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до статті 66 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину.

Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України.

Строк видачі свідоцтва про право на спадщину встановлений статтею 1298 ЦК України, Згідно з якою свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 мало місце 27 березня 2020 року, тобто до настання в розумінні ст. 1298 ЦК України строку видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

В матеріалах справи відсутні докази відмови нотаріуса в оформленні спадщини після померлої ОСОБА_5 , а отже обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для звернення до суду за захистом права одночасно з застосуванням позасудової процедури прийняття спадщини.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач заявив письмове клопотання про приєднання до матеріалів справи нового доказу - постанови державного нотаріуса П`ятої запорізької державної нотаріальної контори Сидорук К.В. від 30 грудня 2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якому не було зазначено обставин, які б доводили неможливість отримання та подання до суду першої інстанції зазначеного доказу(т.2, а.с.88-90).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 також не посилався на постанову державного нотаріуса П`ятої запорізької державної нотаріальної контори Сидорук К.В. від 30 грудня 2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Наявності виняткових обставин, передбачених статтею 367 ЦПК України апеляційним судом не встановлено.

За вказаних обставин, колегія суддів відхилила клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи нового доказу - постанови державного нотаріуса П`ятої запорізької державної нотаріальної контори Сидорук К.В. від 30 грудня 2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Вирішуючи питання щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду колегія суддів виходить з такого.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що інтереси відповідача ОСОБА_3 в суді першої інстанції представляла адвокат Кара Ю.М. на підставі договорів про надання правової допомоги від 20.06.2020 року № 16, від 13.05.2020 року № 14, від 07.05.2020 року № 11. До заяви про ухвалення додаткового рішення долучено акти прийому-передачі виконаних робіт від 11.02.2021 року № 1, від 23.10.2021 року № 2, від 22.05.2020 року № 1, від 13.05.2020 року № 1, докази сплати позивачем послуг з надання правничої допомоги (т. 2, а. с 15-30).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для врахування в якості витрат, що підлягають відшкодуванню, вартості участі адвоката в судових засіданнях 12.06.2020 року та 11.05.2021 року у зв`язку з їх не проведенням, відсутність підстав для обрахування тривалості судового засідання 01.06.2021 року в розмірі 1 години 30 хвилин, оскільки така тривалість спростовується матеріалами справи. Суд першої інстанції обґрунтовано зменшив вартість послуги адвоката щодо ознайомлення з матеріалами справи до 200 грн. з огляду на не співмірність заявлених витрат.

ОСОБА_3 додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року не оскаржувалось.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

За приписами частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18 (провадження N 12-171гс19)).

Згідно із висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява N 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18 (провадження N 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат. У рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява N 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням складності справи, критерію реальності адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), критерію розумності їхньої вартості, прохання позивача про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу та урахування його матеріального становища (пенсійного віку, розміру доходів позивача, наявність статусу особи з інвалідністю ІІ групи), колегія суддів вважає обґрунтованою вартість наданих адвокатом Карою Ю.М. правничих послуг на суму 5000 грн.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн. не відповідає критеріям розумності та справедливості, а тому додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року підлягає зміні, шляхом зменшення розміру стягнутих із ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу із 15 000 грн. до 5 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 було заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_1 на її користь витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції в розмірі 8000 грн., у відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 уточнила вимоги та просила стягнути витрати на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції в розмірі 12000 грн.

На підтвердження розміру витрат ОСОБА_3 надано:

1) договір про надання правової допомоги №3 від 13 січня 2022 року з адвокатом Карою Ю.М., за умовами якого вартість послуг адвоката за складання процесуальних документів за одну годину роботи та за участь в судовому засіданні складає 2000 грн.,

2) акт прийому-передачі виконаних робіт №1 до договору про надання правової допомоги № 3 від 20 січня 2022 року (ознайомлення з апеляційною скаргою на рішення суду та доданими доказами протягом 30 хв. 1000 грн., складання відзиву на апеляційну скаргу протягом 3 год. 6000 грн.),

3) квитанція № 726661 від 20 січня 2022 року за судове засідання 01 лютого 2022 року на суму 2000 грн.,

4) квитанція № 741199 від 20 січня 2022 року за юридичні послуги на суму 4000 грн.,

5) договір про надання правової допомоги № 3/1 від 11 лютого 2022 року, за умовами якого вартість послуг адвоката за складання відзиву на апеляційну скаргу на додаткове рішення складає 3000 грн., за участь в судовому засіданні складає 2000 грн.,

6) акт прийому-передачі виконаних робіт №1 до договору про надання правової допомоги № 3/1 від 17 лютого 2022 року (ознайомлення з апеляційною скаргою на додаткове рішення та доданими доказами протягом 30 хв., складання відзиву на апеляційну скаргу протягом 3 год. 3000 грн.),

7) квитанція № 726697 від 17 лютого 2022 року за юридичні послуги на суму 3000 грн.,

8) квитанція № 726698 від 17 лютого 2022 року за судове засідання 01 березня 2022 року на суму 2000 грн.,

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже, як вже зазначалось, цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Виходячи із загальних засад справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, враховуючи складність справи, дослідивши надані докази, встановлені обставини під час розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про зменшення судових витрат, понесених ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції та визначення їх розміру, який підлягає відшкодуванню у сумі 3 000 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5000 (п`ять тисяч) гривень витрат на отримання професійної правничої допомоги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3000 (три тисячі) гривень витрат на отримання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 липня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова