Справа № 463/2085/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3493/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Відділу Держгеокадастру у місті Львові та Львівській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб: державного кадастрового реєстратора відділу Дежгеокадастру у м. Львові Волкошкевич Оксани Богданівни, приватного нотаріуса Баглай Наталії Богданівни, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними рішення Винниківської міської ради, державної реєстрації та договору купівлі-продажу земельної ділянки, зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівської міської ради, Відділу Держгеокадастру у місті Львові та Львівській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб: державного кадастрового реєстратора відділу Дежгеокадастру у м. Львові Волкошкевич Оксани Богданівни, приватного нотаріуса Баглай Наталії Богданівни, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними рішення Винниківської міської ради, державної реєстрації та договору купівлі-продажу земельної ділянки, зобов`язання до вчинення дій.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що під час оформлення проекту землеустрою, щодо відведення суміжної з належною йому на праві приватної власності земельної ділянки площею 0,057 га іншої земельної ділянки площею 0,036 га для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Винниківської міської ради від 14 березня 2006р №1352, ним та ТОВ «Крок Центр» у відділі Держгеокадастру м. Львова та Львівської області були отримані за різними підставами відмови у погодженні вищевказаного проекту землеустрою.

Як пізніше ним з`ясовано, що за заявою ОСОБА_3 п.2 рішення Винниківської міської ради №1525 від 13 листопада 2014 року надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0548 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Відділом Держгеокадастру було присвоєно вказаній ділянці кадастровий номер -:04:004:0237, а відповідний проект землеустрою було затверджено Винниківською міською радою рішенням №1719 від 20 березня 2015 року, з наданням цієї ділянки у приватну власність ОСОБА_3 .

У подальшому, земельна ділянка з кадастровим номером :04:004:0237 була відчужена ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_4 .

Позивач вважав, що рішення Винниківської міської ради №1719 від 20 березня 2015 року в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0548 га та надання її у власність ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_7 є таким що порушує порядок встановлення та зміни цільового призначення земель й право приватної власності на землю інших власників, а також порушує заборону щодо передачі у приватну власність земель водного фонду біля незамкнених водних об`єктів.

Оскільки земельна ділянка площею 0,0548 га з кадастровим номером -:04:004:0237 належить до водного фонду, вибула з комунальної власності незаконно, то й договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 також має бути визнаним недійсним.

З урахуванням зазначених обставин та уточнених вимог від 19 грудня 2016 року позивач просив:

визнати недійсними рішення Винниківської міської ради № 1719 від 20 березня 2015 «Про затвердження гр. ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність ділянки на АДРЕСА_2 »;

визнати недійсною державну реєстрацію Відділом Держгеокадастру у місті Львові та Львівській області земельної ділянки, кадастровий номер :04:004:0237, зобов`язавши Відділ Держгеокадастру у місті Львові та Львівській області разом з державним кадастровим реєстратором ОСОБА_8 відновити становище, яке існувало до порушення незаконної державної реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер :04:004:0237, шляхом вилучення відомостей про неї з Державного земельного кадастру;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :04:004:0237, від 02 вересня 2015, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Баглай Н.Б. за реєстровим № 584 (т.1 а.с.1-5; т.2 а.с.12).

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним і скасовано рішення Винниківської міської ради № 1719 від 20.03.2015 «Про затвердження гр. ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність ділянки на АДРЕСА_2 ».

Визнано недійсним договір-купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :04:004:0237 від 02 вересня 2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Баглай Н.Б. за реєстровим № 584

В задоволенні решти вимог позову - відмовлено.

Стягнуто з Львівської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 1476,20 грн. з кожного судових витрат у справі.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що предметом другої позовної вимоги є визнання недійсною державної реєстрації права приватної власності на ділянку 0,237, яка майже повністю знаходиться у межах зеленої й водоохоронної зон. Відмовляючи у задоволенні цієї вимоги, суд фактично залишив цю земельну ділянку у приватній власності фізичних осіб.

Стверджує, що суд залишив без правової оцінки неправомірне погодження проекту землеустрою земельної ділянки, що знаходиться в межах зеленої зони та відноситься до земель водного фонду, чим всупереч публічного порядку легалізував затвердження та використання підробленої землевпорядної документації.

Звертає увагу на те, що суд з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Вважає, що відмова в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, що є порушення норм процесуального права.

Просить скасувати рішення суду частково скасувати та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким скасувати державну реєстрацію державним кадастровим реєстратором Відділом Держгеокадастру у м. Львові та Львівський області Волшкевич О.Б. земельної ділянки кадастровий номер :04:004:0237 та припинити право приватної власності ОСОБА_4 на земельну ділянку кадастровий номер :04:004:0237.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЛВ № 040668 від 21 листопада 2005 належить на праві власності земельна ділянка на АДРЕСА_2 площею 0,0570 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що була набута ним згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14 жовтня 2003 року.

Також рішенням ВМР № 1352 від 14 березня 2006 позивачу було додатково погоджено місце розташування та дозволено складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,0360 га у власність для ведення садівництва на АДРЕСА_2 .

В подальшому листом Відділу Держгеокадастру у місті Львові та Львівській області від 26 листопада 2015 відмовлено ТзОВ «Крок Центр» в інтересах позивача у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва на АДРЕСА_2 , оскільки така частково входить в межі земельної ділянки, що на той час знаходилася у власності відповідача ОСОБА_4 .

Належна відповідачу ОСОБА_4 земельна ділянка, кадастровий номер :04:004:0237, площею 0,0548 га для будівництва та обслуговування житлового будинку знаходиться на АДРЕСА_2 та є суміжною відносно земельної ділянки, на оформлення майнових прав відносно якої звертався позивач.

Право власності на зазначену земельну ділянку відповідачем ОСОБА_4 набуто на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Баглай Н.Б. за реєстровим № 584, який був укладений із відповідачем ОСОБА_3 . Остання була власником земельної ділянки на підставі оскаржуваного рішення Винниківської міської ради № 1719 від 20 березня 2015 «Про затвердження гр. ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність ділянки на АДРЕСА_2 ».

З матеріалів справи убачається, що Львівське обласне управління водних ресурсів (лист від 28 вересня 2015 № 09/1959) підтвердило, що поблизу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 протікає потік без назви, який відповідно до ст. 79 Водного кодексу України відноситься до малих річок. Зазначене підтверджується також листом Держгеокадастру Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 08 лютого 2016, з якого вбачається, що дійсно на картах зображено водний об`єкт.

У 2016 році Держсільгоспінспекцією у Львівській області було проведено планову перевірку Винниківської міської ради з питань дотримання вимог земельного законодавства. Встановлено порушення ст.ст. 60, 61. 186-1 ЗК України, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної організації», що стверджується листом Державної інспекції сільського господарства в Львівській області вих. № 713/3-21-8 від 06 квітня 2016 року.

У листі від 17 жовтня 2016 № 521/12-1 ДП «Містопроект» на запит громадян щодо Генерального плану м. Винники повідомив, що такий план розроблявся в 2003-2005 роках на топооснові, наявній на той час в архіві ДП «Містопроект».

На той час діяли норми ДБН, які не вимагали видачі топооснови в цифровій формі, актуалізованої та наданої в певній системі координат.

Генеральні плани виконувались вручну, на паперовій топооснові, з низьким рівнем деталізації та значним узагальненням.

Притоки р. Миклашівка не позначені на генплані, оскільки рівень деталізації масштабу не дозволяв їх нанести з необхідним рівнем точності.

Отже, наявність на вул. Жуковського водного об`єкту підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами, зокрема також листами Львівського обласного управління водних ресурсів від 20 червня 2016р та Департаменту екології і природних ресурсів Львівської обласної державної адміністрації вих. № 05-2388 від 29 червня 2016 р щодо відсутності дозволів на забір та скид зворотніх вод у Потік, витягом з мапи картографічної зйомки за 1977 рік у АДРЕСА_2 та копіями відповідних зображень аркушів 50Г та 81В, витягами з Тому 1 та Тому 2 Пояснювальної записки «Коригування генерального плану міста Винники» та графічних додатків до них, щодо функціонального призначення зеленої зони вздовж берегів Потоку.

Вказана обставина не заперечувалась і Винниківською міською радою, яка 12 травня 2016 прийняла рішення № 348 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон в м. Винники», зокрема щодо притоки річки Миклашівка, площею 0,5 га.

Відповідно до Акту обстеження водного об`єкту в м. Винники по вул. Жуковського від 06 червня 2016р, складеного представниками міської ради, відділу водних ресурсів Дублянського управління водного господарства, мешканців вул. Жуковського у м. Винники, прибережна захисна смуга потічка практично відсутня, оскільки забудована індивідуальними житловими будинками та господарськими будівлями, використовується під городи, окрім ґрунтових вод, інших джерел наповнення не виявлено, вода в потічку має характерний запах каналізаційних стоків, внаслідок чого в кінцевому, пропонується відкриту частину потічка довжиною 740 м взяти в бетонний колектор з приєднанням до існуючого колектора.

Частиною 1 ст. 60 ЗК України передбачено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Згідно зі ст. 61 ЗК України та ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

За змістом ч. 5 ст. 88 ВК України та ч. 2 ст. 60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) та їх ширина, має становити: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів.

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ВК України в межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з п. 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №486 від 08.05.1996, на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою; межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

Згідно з п. 2.9. Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50 - 54 Закону України "Про землеустрій".

Верховний Суд України у постановах від 22 квітня 2015 № 6-52цс15, від 01 липня 2015 № 6-184цс15 дійшов висновку, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них".

Тобто, сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги.

Водночас, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не може свідчити про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розмір і межі встановлено законом, а тому такі земельні ділянки, що належали до земель водного фонду, не можуть бути передані у приватну власність (ст. 83 ЗК України) (постанова Верховного Суду України від 02 вересня 2014 у справі № 3-52гс14).

Зазначені правові позиції щодо встановлення прибережної захисної смуги навіть за відсутності відповідного проекту землеустрою було підтримано Верховим Судом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15травня 2018 у справі №372/2180/15-ц; постанова Касаційного господарського суду від 25 квітня 2018 у справі № 904/5974/16; постанова Касаційного адміністративного суду від 05 червня 2019 у справі №806/3602/15). Суд не вбачає підстав для відступу від цих висновків.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них" передбачено, що проекти водоохоронних зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінприроди, Держводагентством та територіальними органами Держземагентства, і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад.

Відповідно до ст. 59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. Відповідно надання у власність земельних ділянок по АДРЕСА_2 , якщо такі є ділянками водоохоронної зони (прибережної захисної смуги) мало відбуватись з дотриманням цих законодавчих вимог.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюване рішення Винниківської міської ради № 1719 від 20 березня 2015 «Про затвердження гр. ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність ділянки на АДРЕСА_2 » прийнято без врахування, що на цій території є ділянка водоохоронної зони (прибережної захисної смуги), а тому таке підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Зазначена підстава є достатньою для скасування рішення Винниківської міської ради № 1719 від 20 березня 2015. Крім того, обґрунтованими є доводи позовної заяви щодо незаконності вказаного рішення з підстав того, що спірна земельна ділянка в цілому розташована в межах зеленої зони, визначеної Генеральним планом м. Винники в редакції рішення ВМР від 01 березня 2005 №747.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст належать до земель рекреаційного призначення (стаття 51 ЗК України). На цих землях забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель (частина друга стаття 52 ЗК України). Тому передання у приватну власність земельної ділянки, віднесеної до території зелених насаджень загального користування (земельної ділянки зелених зон і зелених насаджень міст), для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд без зміни її цільового призначення також суперечить приписам ЗК України (аналогічний висновок викладений у пункті 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №761/31121/14-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскільки встановлено, що індивідуально-правовий акт, на підставі якого відповідач ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :04:004:0237, визнано незаконним, й нерухоме майно незаконно вибуло із комунальної власності, а тому правочин за яким ОСОБА_3 відчужила зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_4 , від 02 вересня 2015 р, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Баглай Н.Б. за реєстровим № 584 підлягає визнанню недійсним.

Стосовно вимоги щодо вилучення відомостей про земельну ділянку, кадастровий номер :04:004:0237, з Державного земельного кадастру, то така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, з набранням чинності ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції Закону України № 340-IX від 05 травня 2019 року, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Аналогічно у ч. 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

Разом із тим, жодних позовних вимог про визнання за позивачем майнових прав на спірну земельну ділянку в позовній заяві не заявлено, як не заявлено відповідних позовних вимог (як і вимог про припинення речових прав на майно) уповноваженим органом власника земельної ділянки (Львівської міської ради), із володіння якого (його попередника у спірних правовідносинах Винниківської міської ради), як встановлено, така незаконно вибула. А тому зазначене питання, як вірно зазначив суд першої інстанції, виходить за межі судового розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.