Справа № 344/4801/20
Провадження № 22-ц/4808/573/22
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю сторін: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Ковалюк І.П. 09 лютого 2022 року, повний текст якого складено 18 лютого 2022 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02.01.2018 о 15:30 по вул. Василіянок, 17, у м. Івано-Франківську відбулась дорожньо-транспортна подія за участі ОСОБА_1 , який керував автомобілем «Тойота Корола» д.н.з. НОМЕР_1 . Власником названого транспортного засобу є ОСОБА_3 . Позивач вказав, що ДТП трапилась на перехресті вулиць Василіянок та Дністровської, зокрема, автомобіль «Тойота» «підрізав» автобус Богдан А-09201 д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок чого транспортному засобу «Тойота Корола» було завдано значні механічні пошкодження. Зазначає, що вина водія автобуса ОСОБА_2 доводиться фотографіями з місця ДТП, показами свідка, а також план-схемою з місця події. Згідно із висновком №54 експертного автотоварознавчого дослідження вартість матеріального збитку (шкоди), завданого власнику пошкодженого автомобіля «Тойота Корола» складає 57 442,54 грн. На думку позивача, вказані матеріальні збитки повинні бути стягнуті солідарно з відповідачів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 лютого 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Апелянт вказав, що водій автобусу «Богдан» намагався обігнати транспортний засіб «Тойота Корола», не розрахував безпечний інтервал та допустив зіткнення з останнім. На думку апелянта, водій легкового автомобіля не міг уникнути зіткнення, оскільки рухався по своїй смузі, а з правого боку знаходилась огорожа. Представник позивача вважає, що вина водія ОСОБА_2 доводиться фотографіями з місця ДТП, показами свідка, план-схемою ДТП. На думку апелянта, з вини водія ОСОБА_2 автомобілю «Тойота Корола» було завдано значні ушкодження, вартість матеріального збитку згідно висновку №54 експертного автотоварознавчого дослідження становить 57 442,54 грн. Зважаючи на те, що ФОП ОСОБА_4 надає послуги перевезення пасажирів по маршруту № 42 в м. Івано-Франківську та його автобусом кермував водій ОСОБА_2 , відтак представник ОСОБА_3 вважає, що з відповідачів необхідно стягнути вищевказану суму матеріального збитку в солідарному порядку. Просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 ідентичні доводам апеляційної скарги представника ОСОБА_3 , а тому відсутня необхідність їх повторно зазначати.

Відповідачі ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_2 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляли, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, про час і місце судового розгляду були повідомлені належно. Отже, є правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.

ОСОБА_1 , який також є представником ОСОБА_3 апеляційні скарги підтримав, просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що він був водієм автомобіля «Тойота Корола», власником якого є ОСОБА_3 . Вказав, що ДТП трапилось з вини водія автобуса «Богдан» ОСОБА_2 , який під час руху зачепив його автомобіль заднім колесом. Апелянт зазначив, що не міг уникнути зіткнення, оскільки знаходився біля дорожнього бар`єру. ОСОБА_1 визнав, що оспорюване рішення не впливає на його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Однак, вважає, що з відповідачів належить стягнути на користь ОСОБА_3 завданий з вини ОСОБА_2 матеріальний збиток.

Відповідач ОСОБА_2 апеляційні скарги заперечив, оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про відхилення апеляційних скарг з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову щодо стягнення на користь позивача ОСОБА_3 збитків, суд першої інстанції виходив з відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження вини відповідача ОСОБА_2 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 02 січня 2018 року о 13 год. 00 хв. ОСОБА_1 в м. Івано-Франківську, керуючи автомобілем «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Дністровська при здійсненні повороту праворуч на вул. Василіянок на регульованому перехресті не дотримався безпечного інтервалу та допустив зіткнення з автомобілем Богдан А-09201 д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2018 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення (т.1 а.с. 36-37).

Постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року вищевказану постанову залишено без змін (т.1 а.с. 38-39).

Відповідно до копії постанови Івано-Франківського міського суду від 30 січня 2018 закрито провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28.03.2018 вказану постанову залишено без змін (т.1 а.с. 40-42).

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля «Toyota Corolla» реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_3 (т.1 а.с. 10).

З копії висновку №54 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку від 05.03.2018, складеного СПД-ФО ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_3 вбачається, що вартість матеріального збитку (шкоди), завданого власнику пошкодженого автомобіля «Toyota Corolla» реєстраційний номер НОМЕР_1 станом на 05.03.2018 складала - 57 442 грн. 54 коп. (т.1 а.с. 18-22).

В матеріалах справи відсутні відомості про те, чи була застрахована цивільно-правова відповідальність власників наземних транcпортних засобів, які були учасниками дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02 січня 2018 року, та чи було отримано ними страхове відшкодування.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 1 статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З приписів пункту 1 частини 2 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до частин 2, 5 статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Верховний Суд у постанові від 09 червня 2021 року у справі № 303/5874/18 зазначив, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували наявність у діях ОСОБА_2 вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 02.01.2018.

Колегія суддів зауважує, не встановлення вини особи та причинно-наслідкового зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою та діями особи, а саме складу цивільного правопорушення, є підставою для відмови у покладенні на особу обов`язку з відшкодування як майнової, так і моральної шкоди.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_2 цивільної відповідальності за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки, оскільки його вина не встановлена, є правильним.

При цьому слід зазначити, що питання вини ОСОБА_2 як учасника дорожньо-транспортної пригоди, не підлягає встановленню та аналізу з огляду на наявність постанови Івано-Франківського міського суду від 30 січня 2018 року (справа №344/214/18), якою закрито провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Посилання апелянта на те, що вина ОСОБА_2 доводиться фотографіями з місця ДТП, показами свідка, план-схемою ДТП є безпідставними та спростовуються вищевказаною постановою.

Таким чином, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, а тому в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.

Що стосується апеляційної скарги ОСОБА_6 , який керував транспортним засобом «Toyota Corolla» реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_3 колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до ч.1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого ст. 292 ЦПК України права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та ч. 3 ст. 297 ЦПК України постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

21 березня 2022 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що він був водієм та безпосереднім учасником ДТП, а тому вважає, що його права можуть бути порушені даним рішення. З цих підстав також просив залучити його в якості третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог.

Усуваючи розбіжності у застосуванні норм в подібних правовідносинах Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, дійшов до такого правового висновку: згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту з мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Таким чином, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

На противагу вказаному ОСОБА_1 не зазначає жодного фактичного порушення його особистих прав оскаржуваним судовим рішенням.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Верховного Суду України, правовий висновок Верховного Суду України, приведені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції у судовому рішенні в даному випадку не вирішував питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , тому у нього відсутнє право на оскарження вказаного судового рішення.

За приписами п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

З огляду на вищенаведене апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 лютого 2022 року належить закрити.

Керуючись статтями 268, п.3 ч.1 ст. 362, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 09 лютого 2022 року - без змін.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 лютого 2022 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених п.2 частини 3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 30 червня 2022 року.