ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/866/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/6046/20 Категорія: 304070000 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Сіренко Ю.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) ПрАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.01.2022 (повний текст складено 12.01.2022, суддя в суді першої інстанції Демчик Р.В.) у цивільній справі за позовом ПрАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію,

в с т а н о в и в :

ПрАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» звернулося до суду у вересні 2020 року з даним позовом, яким просило стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 57 047,94 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 12 839,98 грн. та 3% річних у розмірі 5467,79 грн., а всього 75355,71 грн.,мотивуючи про те, що позивач забезпечує тепловою енергією населення, організації та підприємства всіх форм власності у м. Черкаси відповідно до рішення від 24.05.2000 №520 з додатком №1480 від 31.10.2007. Оскільки, в будинку АДРЕСА_1 з 30.09.2017 встановлений будинковий лічильник загального обліку теплопостачання, то відповідно до п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005 №630, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири.

У період до встановлення будинкового лічильника обліку теплопостачання в цьому будинку нарахування за послугу здійснювалося згідно п.п.40-49 Правил надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 №630, а саме у разі відсутності будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири та з урахуванням температури повітря зовнішнього середовища.

У квартирі АДРЕСА_2 з 21.10.2019 встановлено лічильник обліку гарячого водопостачання, тому згідно п. 20 вказаних вище правил плата за надані послуги вносяться споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно умов договору на встановлення засобів обліку.

У період до встановлення лічильника обліку гарячого водопостачання в цій квартирі нарахування за послугу здійснювали згідно п. 21 вищевказаних правил плата в разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання на одну зареєстровану особу.

Зі співвласником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 11.10.2018 було підписано Договір №530/1/2 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Вказаний договір укладено на 1 рік. Згідно п. 31 Договору, він набирає чинності з дня його укладання. Договір вважається щороку продовженим на наступний річний термін, якщо не пізніше, ніж за один місяць до закінчення його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду. Таких заяв сторонами не подавалось, тому Договір №530/1/2 є дійсним на сьогоднішній день.

Крім того, позивач вказує, що згідно відповіді на адвокатський запит ОСОБА_4 №12914-01-10 від 15.07.2020, наданої Управлінням з питань державної реєстрації Черкаської міської ради, за адресою по АДРЕСА_3 , зареєстровані: ОСОБА_1 , з 17.07.2014 по теперішній час, ОСОБА_2 , з 11.05.20211 по теперішній час, ОСОБА_3 , з 11.05.2011 по теперішній час та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 11.05.2011 по теперішній час.

23.09.2016 відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали співвласниками квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування квартири, серія та номер: 7133, виданого приватним нотаріусом Левицькою Е.А. Колишнім власником квартири відповідно до зазначеного договору був ОСОБА_6 . Отже, позивач вказує, що відповідачі стали власниками по Ѕ частки квартири у праві спільної часткової власності відповідно до законодавства України.

23.06.2016 відповідачі уклали між собою Договір про поділ квартири АДРЕСА_2 , що є у спільній частковій власності №7136, відповідно до якого відповідачі домовилися про поділ у натурі вказаної вище квартири. Відповідно до п. 7 Договору, поділ у натурі квартири припинив спільну часткову власність відповідачів, співвласників квартири. Згідно із п. 8 договору у приватну власність відповідачам було передано частки у праві спільної часткової власності на квартиру, які були закріплені за ними з правом фактичного володіння та користування.

Отже відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали власниками часток спільної часткової власності, виділених їм у натурі на підставі договору та закону і зобов`язані в силу норм чинного законодавства оплачувати житлово-комунальні послуги саме послуги по опаленню та гарячому водопостачанню, які надавалися позивачем на квартиру АДРЕСА_2 .

Щодо періоду виникнення спірної заборгованості з жовтня 2016 по укладення 11.10.2018 Договору №530/1/2, позивач також зазначив, що згідно з ч.5 ст.13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Відповідач фактично споживаючи послуги не надсилав позивачу жодних скарг чи претензій щодо наявності послуг, якості чи кількості їх надання. Це свідчить про те, що позивач надавав відповідачу житлово-комунальні послуги належним чином, а саме: якісно, своєчасно та у повному обсязі.

Позивач вказує, що відповідачі своєчасно з жовтня 2016 не вносили плату за отримані послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання, внаслідок чого утворилась заборгованість, про стягнення якої порушено питання в цій справі.Крім того, позивач, враховуючи норми ст. 625 ЦК України, нарахував на наявну заборгованість інфляційні втрати та 3% річних.

Позивач зазначає, що борг станом на 01.10.2016 у сумі 27974,40 грн. стягнуто з колишнього власника квартири ОСОБА_6 рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.03.2016 (справа № 711/9253/16-ц).

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 15.04.2022 позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання у розмірі 57047,94 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 12 839,98 грн. та 3% річних у розмірі 5467,79 грн., а всього 75355,71 грн. Суд першої інстанції вказав, що інші відповідачі не можуть відповідати за позовними вимогами, так як не являються власниками квартири, в якій надаються послуги. Позивачем не надано доказів того, що відповідачем ОСОБА_2 було укладено договори із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як із споживачами комунальних послуг, щодо обов`язку їх оплати в солідарному порядку разом із нею, як власником квартири.

На вказане рішення позивач подав 01.06.2022 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить рішення суду скасувати та частково задовольнити позовні вимоги, стягнувши солідарно з усіх відповідачів 75355,71 грн. заборгованості, як визначено судом.В обґрунтування вказано на те, що суд не врахував, що згідно ч.3 ст.9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та ст. 64 ЖК України передбачено, що всі дієздатні мешканці житла несуть обов`язок по його утриманню. Доказів тимчасової відсутності когось із відповідачів у квартирі надано не було, отже підстав не проводити відповідну плату не має.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості в розмірі 75355,71 грн.За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що на ПрАТ «Черкаське хімволокно» покладений обов`язок щодо забезпечення тепловою енергією населення, організації та підприємства всіх форм власності, що підтверджується ліцензією Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.11.2012 №374 (переоформлено рішенням від 29.12.2016 №2444). При цьому, виконкомом Черкаської міської ради 24.05.2000 прийнято рішення №520 про забезпечення населення міста гарячим водопостачанням та центральним опаленням ДП «Черкаська ТЕЦ». Відповідно до додатку до цього рішення визначено перелік споживачів, що передані ДП «Черкаська ТЕЦ» від КП ТМ «Черкаситеплокомуненерго».

Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 31.10.2007 №1480 визначено виконавцем житлово-комунальних послуг населенню м. Черкаси, у тому числі відомчого житлового фонду ВАТ «Черкаське хімволокно», в тому числі щодо надання послуг з тепловодопостачання.

Отже надавачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання до квартири АДРЕСА_2 є позивач у справі.

Далі, 23.09.2016 відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали співвласниками квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування квартири, серія та номер: 7133, виданого приватним нотаріусом Левицькою Е.А. Колишнім власником квартири відповідно до зазначеного договору був ОСОБА_6 . Отже, відповідачі стали власниками по Ѕ частки квартири у праві спільної часткової власності відповідно до законодавства України.

Цього ж дня, 23.09.2016 відповідачі уклали між собою Договір про поділ цієї квартири, що є у спільній частковій, власності № 7136, відповідно до якого домовилися про поділ у натурі квартири. Відповідно до п. 7 Договору, поділ у натурі квартири припинив спільну часткову власність відповідачів, співвласників квартири. Згідно із п. 8 договору у приватну власність відповідачам було передано частки у праві спільної часткової власності на квартиру, які були закріплені за ними з правом фактичного володіння та користування.

Отже відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали власниками часток спільної часткової власності, виділених їм у натурі на підставі договору та закону. На підставі п. 8 вказаного вище договору, відповідач ОСОБА_1 став власником частки квартири, яка має загальну площу приміщень 60,3 кв.м., житлової 39,0 кв.м., а відповідач ОСОБА_2 стала власником частки квартири, яка має загальну площу приміщень 87,2 кв.м., житлової 40,7 кв.м.

11.10.2018 між ОСОБА_1 та позивачем було укладено договір № 5301/1/2 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_3 , за ОР №10053020.

11.10.2018 особовий рахунок № НОМЕР_1 був розділений на два особові рахунки: - ОР № НОМЕР_1 залишився за частиною квартири, яка залишилась у фактичному користуванні та володінні ОСОБА_2 , з проведенням його по облікам позивача як квартира АДРЕСА_4 ; ОР№10053241 визначений за частиною квартири, яка залишилась у фактичному користуванні та володінні відповідача ОСОБА_1 з проведенням його по облікам позивача як квартира АДРЕСА_5 .

В подальшому, на підставі наказу Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради №2905-а від 19.06.2019 «Про присвоєння та заміну нумерації будинків та споруд на території м. Черкаси» за ОСОБА_2 залишено номер квартири АДРЕСА_6 , а ОСОБА_1 присвоєно номер квартири АДРЕСА_7 .

04.09.2019 відповідач ОСОБА_1 продав свою квартиру АДРЕСА_8 .

Згідно довідки № б/н ПАТ «Черкаське хімволокно» від 21.10.2019, ОСОБА_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_9 , ОР №10053241 за період з 01.06.2000 по 01.10.2019 заборгованості за послуги теплопостачання немає.

Зазначена обставина також визнається сторонами тому не підлягає доказуванню.

Оскільки в будинку АДРЕСА_1 з 30.09.2017 встановлений будинковий лічильник загального обліку теплопостачання, то відповідно до п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005 №630, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири.

У період до встановлення будинкового лічильника обліку теплопостачання в будинку АДРЕСА_1 нарахування за послугу здійснювалося згідно п.п.40-49 Правил надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 №630, а саме у разі відсутності будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири та з урахуванням температури повітря зовнішнього середовища.

В квартирі АДРЕСА_2 з 21.10.2019 встановлено лічильник обліку гарячого водопостачання, тому згідно п. 20 вказаних вище правил плата за надані послуги вносяться споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно умов договору на встановлення засобів обліку.

У період до встановлення лічильника обліку гарячого водопостачання в квартирі АДРЕСА_2 нарахування за послугу здійснювали згідно п. 21 вищевказаних правил плата в разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання на одну зареєстровану особу.

Зі співвласником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 11.10.2018 підписано Договір №530/1/2 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Вказаний договір укладено на 1 рік. Згідно п. 31 Договору, він набирає чинності з дня його укладання. Договір вважається щороку продовженим на наступний річний термін, якщо не пізніше, ніж за один місяць до закінчення його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду. Таких заяв сторонами не подавалось, тому Договір №530/1/2 є дійсним на даний час.

Одночасно, суд вірно звернув увагу на те, що зі змісту вказаного вище Договору №№530/1/2 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, укладеного між ОСОБА_1 та позивачем, вбачається, що об`єктом вказаного договору є опалювальна площа (об`єм) квартири у розмірі 58,1 кв.м.

Отже вказаний договір був укладений з відповідачем ОСОБА_1 саме на частину квартини, яка перебувала у його приватній власності відповідно до Договору про поділ квартири АДРЕСА_2 , що є у спільній частковій власності № 7136 від 23.09.2016.

Таким чином, фактично договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_3 , об`єктом якого була б опалювальна площа (об`єм) квартири 87,2 кв.м. із її власником ОСОБА_2 не укладався.

Також позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження укладення такого договору із відповідачем ОСОБА_2 .

Отже, оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_6 , в якій позивачем надавались послуги з теплопостачання та постачання гарячої води на опалювальну площу 85,7 кв.м., про що свідчить витяг з ОР №10053020, за таких обставин відповідач ОСОБА_2 є фактичним споживачем наданих позивачем послуг у період часу за який позивачем нарахована заборгованість.

Заявляючи вимогу про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач посилався на відповідь на адвокатський запит ОСОБА_4 №12914-01-10 від 15.07.2020, надану Управлінням з питань державної реєстрації Черкаської міської ради, згідно якої за адресою по АДРЕСА_3 , зареєстровані: ОСОБА_1 , з 17.07.2014 по теперішній час, ОСОБА_2 , з 11.05.2011 по теперішній час, ОСОБА_3 , з 11.05.2011 по теперішній час та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 11.05.2011 по теперішній час.

При цьому факт відсутності повної оплати за надані послуги відповідачами під сумнів не ставиться. З метою стягнення наявної заборгованості по оплаті послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а також нарахованих на неї на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних, позивач звернувся до суду з позовом в цій справі.

Правовідносини сторін, що виникли на їх підставі, регламентуються такими правовим нормами.

Відповідно до п.п.18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

З моменту надання позивачем споживачам послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання між сторонами справи відповідно до ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» виникли правовідносини, які полягають, зокрема, у наявності в споживача зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за спожиті послуги. При цьому, відсутність відповідного договору на їх надання не звільняє споживачів від обов`язку оплачувати надані житлово-комунальні послуги, враховуючи норми п.1 ч.2 ст.7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Аналогічна правова позиція міститься в постановах ВС від 10.12.2018 у справі №638/11034/15-ц, від 18.03.2019 у справі №210/5796/16-ц, від 18.12.2019 у справі №522/2625/16-ц, від 25.03.2020 у справі №211/3347/18-ц.

Відповідачі не надали суду доказів відмови від отримання ними послуг з опалення та гарячого водопостачання від позивача, наявність звернень із відповідними претензіями до підприємства щодо кількості та якості наданих послуг. Квартира, в якій послуги надавалися позивачем, не від`єднана від мереж централізованого опалення та гарячого постачання у встановленому законодавством порядку, що також скаржником під сумнів при апеляційному перегляді справи не ставиться.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VІІІ (в редакції, що чинна з 09.06.2018) житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд згідно нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

До житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами п.2 ч.1 ст. 5 цього ЗУ). Права та обов`язки споживача визначені у статті 7 згаданого Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» №1875-ІV (у редакції, що чинна до дії вище вказаного Закону, тобто й на час виниклих правовідносин) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до вимог п. 1 ст. 1 Закону №1875-ІV споживачем житлово-комунальних послуг являється фізична особа чи юридична особа, яка отримує чи має намір отримувати житлово-комунальні послуги.

Згідно зі статтею 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» №1875-ІV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються зокрема й на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Як зазначено у статті 19 згаданого Закону, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Статтями 20, 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 1875- ІV визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно з законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком споживача - є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ст. 32 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» №1875-ІV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Крім того, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» №2454-VІІІ від 07.06.2018, в редакції, що чинна з 09.06.2018, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води передбачені статтями 21 та 22 цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Аналогічні положення щодо обов`язку нести витрати на утримання житла членами сім`ї наймача містить також ст. 64 ЖК України.

Частина 3 статті 156 ЖК України передбачає, що повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири).

Указані правові норми покладено в обґрунтування апеляційних доводів скаржника щодо необхідності солідарного стягнення з відповідачів вартості наданих комунальних послуг у квартирі, в якій вони проживають.

Одночасно згідно ч.3 ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох, або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної часткової власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. У відповідності до ч.1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна у натурі, які відповідає його частці у справі спільної часткової власності (ч.1 ст. 358 ЦК України). У разі виділу співвласниками у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч.3 ст. 358 ЦК України).

Далі, за змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ст.ст. 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Як зазначено у ст. 610 ЦК України, - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, - у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 541 ЦПК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, слід прийти до висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 не має зобов`язань по погашенню заборгованості за оплату наданих послуг з централізованого опалення, адже свою частку у квартирі він виділив в натурі за договором з іншим співвласником та отримав на неї окремий особовий рахунок.

Крім того, згідно довідки позивача від 21.10.2019 відповідач ОСОБА_1 перед продажем своєї квартири за період з 01.06.2000 по 01.10.2019 заборгованості за послуги теплопостачання не мав.

Отже суд першої інстанції вірно вказав про неможливість задоволення позовних вимог щодо вказаного відповідача. Таким чином апеляційні доводи скаржника про необхідність стягнення у солідарному порядку з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги є необґрунтованими.

Одночасно апеляційний суд приймає до уваги, що відповідач ОСОБА_3 , місце проживання якого зареєстровано у вказаному житлі, є повнолітнім сином відповідача ОСОБА_2 , що вбачається з наданих суду сторонами пояснень та ніким із стороні не оспорюється, тобто він є членом сім`ї власника квартири та за положеннями ч.3 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України має в солідарному порядку відповідати за зобов`язаннями по оплаті наданих у житловому приміщенні комунальних послуг.

Вказівка суду першої інстанції на те, що відповідач ОСОБА_3 не є власником житла за наявності в нього обов`язку по оплаті наданих комунальних послуг, як споживача таких послуг, а також як повнолітнього члена сім`ї власника житла згідно ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України, не може свідчити про відсутність у такої особи обов`язку по їх оплаті.

В цій частині висновки суду першої інстанції є помилковими, а доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, вірними.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.01.2022 у даній справі слід змінити у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, вказавши про солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості у визначеному судом першої інстанції загальному розмірі на користь позивача, а саме - 75 355,71 грн, при цьому частково задовольнивши вимоги апеляційної скарги.

Відповідно слід змінити рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про відшкодування позивачу судового збору, вказавши, що до стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача підлягає по 1051,00 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, оскільки солідарне стягнення судових витрат процесуальним законодавством не передбачено.

На підставі положень ст.141 ЦПК України за апеляційний перегляд справи з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню по 1576,50 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.01.2022 у цивільній справі за позовом ПрАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію змінити, вказавши про солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача заборгованості у загальному розмірі 75 355,71грн., та також в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» 1051,00 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ПрАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» 1051,00 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

У решті рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.01.2022 в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» 1576,50 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ПрАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» 1576,50 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 29.06.2022.

Суддя-доповідач

Судді