Справа № 345/1359/22
Провадження № 22-ц/4808/1386/22
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Петрів Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Кардаш О.І. 2 листопада 2022 року в м. Калуші, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, припинення права власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, повернення у власність майна, скасування заборони відчуження частки житлового будинку, розірвання договору дарування, припинення права власності на частку земельної ділянки та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, припинення права власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, повернення у власність майна, скасування заборони відчуження частки житлового будинку, розірвання договору дарування, припинення права власності на частку земельної ділянки та визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 17.09.2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого позивач передала у власність відповідачу 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що по АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язався забезпечити позивача утриманням та доглядом довічно згідно умов даного договору, зокрема, забезпечувати щомісячним грошовим утриманням в сумі 500 грн., які він може виплачувати як щомісячно, так і періодично (за кілька місяців, за один рік).

Позивач вказувала, що на виконання даного договору довічного утримання за відповідачем зареєстровано право власності на 1/2 частку зазначеного будинку, а також згідно п. 3 договору довічного утримання укладено договір дарування 1/2 частки земельної ділянки, на якій знаходиться будинок.

Зазначила, що ст. 751 ЦК України встановлено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Таким чином, забезпечення щомісячним грошовим утриманням, передбачене п. 6 Договору, підлягає обов`язковій індексації та, відповідно, виплаті з урахуванням такої індексації.

Загальна сума фактично сплаченого позивачу відповідачем щомісячного грошового утримання за період з вересня 2015 року по квітень 2022 становить 25952,50 грн., що на 29083,53 грн. менше, ніж мало бути сплачено відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, тобто з урахуванням індексації.

Таким чином відповідачем свої зобов`язання за договором довічного утримання виконано неналежно, чим порушено умови договору, що тягне за собою його розірвання та подальше припинення права власності ОСОБА_2 , повернення у власність позивача 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , скасування заборони відчуження вказаного майна. Також підлягає розірванню договір дарування земельної ділянки, оскільки за будь-яких обставин при розірванні договору довічного утримання та застосуванні наслідків такого розірвання набуття позивачем права власності на 1/2 частку будинку, до неї згідно вимог законодавства переходить право власності на 1/2 частку земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, внаслідок чого підлягає припиненню право власності відповідача на 1/2 частки земельної ділянки та відповідне визнання за позивачем права власності на 1/2 частку земельної ділянки.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 2 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Вважає, що посилання суду на те, що договором довічного утримання обов`язку відповідача сплатити індексацію грошового утримання не передбачено, є безпідставним, оскільки такий обов`язок передбачений ст. 751 ЦК України, яка є імперативною, і, відповідно, покладений на відповідача в силу закону. Таким чином, уклавши договір довічного утримання, відповідач взяв на себе обов`язок виплати позивачу щомісячного грошового утримання, передбаченого п. 6 Договору довічного утримання, з урахуванням індексації. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд (постанова від 29.08.2018 року у справі №755/1226/17-ц, постанова від 22.09.2021 року у справі №466/8743/18).

Вказує, що висновки суду про те, що несплата відповідачем індексації, нарахованої на грошове утримання, не може вважатися істотним порушення умов договору довічного утримання, не ґрунтуються на нормах права, оскільки згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при його укладенні. А загальна сума фактично сплаченого відповідачем щомісячного грошового утримання за період вересня 2015 року по квітень 2022 року становить 25952,50 грн., що на 29083,53 грн. менше, ніж мало бути сплачено з урахуванням індексації.

Крім того, у зв`язку з тим, що відповідач неналежно виконував свої обов`язки, договір утримання підлягає розірванню на підставі п. 15 договору, яким передбачено самостійну підставу для розірвання договору на вимогу позивача у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Вважає, що суд не дослідив дотримання відповідачем свого обов`язку, передбаченого п. 6 договору забезпечити позивача грошовим утриманням в сумі 500 грн. Як вбачається з розрахунків, наведених у позовній заяві, останній сплачував позивачу суму щомісячного грошового утримання в розмірі, навіть меншому, ніж передбачено договором (500 грн.). Отже відповідач порушив також істотну умову договору довічного утримання, що є підставою для його розірвання.

Вказує, що Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 року у справі №645/3284/19 не ставить у залежність можливість розірвання договору довічного утримання від того, яку умову (істотну чи не істотну) порушив набувач, а від того, чи був факт порушення набувачем своїх обов`язків, що може проявлятися як у вигляді неповного чи неналежного виконання, так і повного невиконання.

Стверджує, що незрозумілим є посилання суду на ч. 4 ст. 82 ЦПК України та рішення суду від 22 жовтня 2021 року, і які обставини із вказаного рішення не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта адвокат Форович С.М. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник відповідача адвокат Бойко Р.Б. щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.09.2015 року між ОСОБА_1 (відчужувачем) та ОСОБА_2 (набувачем) укладено договір довічного утримання (догляду), засвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Попович О.В., зареєстрований у реєстрі №1453, згідно з яким відчужувач передала у власність набувачу 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (предмет договору), а набувач зобов`язався забезпечити відчужувача утриманням та доглядом довічно згідно умов, передбачених у пункті 6, та виконувати умови, передбачені пунктом 7 цього Договору (а.с. 107-110).

Відповідно до п. 6 вказаного Договору набувач зобов`язувався забезпечувати відчужувача довічним утриманням та доглядом у вигляді: забезпечення житлом, з правом безоплатного проживання в 1/2 частині будь-якої з кімнат та з правом безоплатного користування відповідною частиною всіх приміщень, господарських будівель та споруд предмета договору; забезпечення щомісячним грошовим утриманням у сумі 500 грн., які набувач може виплачувати як щомісячно, так і періодично (за кілька місяців, за один рік); у разі смерті відчужувача поховати її.

Пунктом 3 Договору передбачено, що будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0851 га, кадастровий номер: :20:002:0001, відповідна частка якої відчужується одночасно з предметом договору.

Згідно п. 15 даний Договір може бути розірвано за згодою сторін, за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

На виконання Договору довічного утримання за відповідачем ОСОБА_2 17.09.2015 року зареєстровано право власності на 1/2 частку вказаного будинку та укладено договір дарування, посвідчений нотаріально, за яким на користь останнього відчужено 1/2 частку вищевказаної земельної ділянки.

Встановлено також, що в серпні 2021 року ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання від 17.09.2015 року (а.с. 11-22).

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 22.10.2021 року в задоволенні такого позову відмовлено. Дане рішення набрало законної сили 23.11.2021 року (а.с. 23-26).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову у справі, що переглядається, суд першої інстанції виходив з того, що спірним договором довічного утримання обов`язку набувача сплатити індексацію грошового утримання не передбачено. Відтак, виходячи з аналізу умов договору довічного утримання, положень ст. 755 ЦК України та правової природи індексації, несплата відповідачем щорічної індексації нарахованої на грошове утримання, не може вважатися істотним порушенням ним умов договору довічного утримання. Таким чином підстави для розірвання даного договору відсутні.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Стаття 749 ЦК України закріплює обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

За змістом пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Положення частини першої статті 755 ЦК України не містить визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому, вирішуючи зазначене питання, суд має враховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення статті 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору.

Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.

Частина друга статті 651 ЦК України визначає, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, для розірвання зазначеного договору з вказаних підстав достатньо встановлення факту неналежного виконання набувачем умов договору.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Належним виконанням зобов`язання слід вважати тоді, коли відповідач виконує всі взяті на себе обов`язки за договором.

Правові наслідки розірвання договору довічного утримання (догляду) визначені у статті 756 ЦК України.

Обґрунтовуючи вимоги позову та апеляційної скарги у справі, що переглядається, сторона позивача посилалася на порушення умов договору та ст. 751 ЦК України з боку відповідача, зокрема, в частині забезпечення позивача щомісячним грошовим утриманням в сумі 500 грн., яке виплачувалось не у повному обсязі та підлягало обов`язковій індексації.

Статтею 751 ЦК України передбачено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Разом з тим, істотними умовами договору довічного утримання в даному випадку сторони визначили: забезпечення відчужувача житлом, з правом безоплатного проживання в 1/2 частині будь-якої з кімнат та з правом безоплатного користування відповідною частиною всіх приміщень, господарських будівель та споруд предмета договору; забезпечення відчужувача щомісячним грошовим утриманням у сумі 500 грн., які набувач може виплачувати як щомісячно, так і періодично (за кілька місяців, за один рік); поховання відчужувача у випадку її смерті.

У постанові Верховного Суду від 05.06.2019 року у справі №755/5449/17 (провадження №61-48053св18) висловлено правовий висновок, згідно якого, виходячи з аналізу умов договору довічного утримання, положень ст. 755 ЦК України та правової природи індексації, як механізму підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг у разі перевищення визначеного законом індексу споживчих цін, несплата відповідачем щорічної індексації, нарахованої на грошове утримання, не може вважатися істотним порушенням ним умов договору довічного утримання. Обов`язок набувача сплатити індексацію грошового утримання, сторони передбачили у пункті 8 договору довічного утримання, а тому він не відноситься до істотних умов, визначених у пункті 14 договору.

Таким чином, оскільки в спірному Договорі довічного утримання від 17.09.2015 року обов`язку набувача сплатити індексацію грошового утримання взагалі не передбачено, суд першої інстанції вірно вважав, що несплата відповідачем щорічної індексації, нарахованої на грошове утримання, не може вважатися істотним порушенням умов даного договору і не може бути підставою для його розірвання.

Щодо доводів апелянта про те, що обов`язок набувача сплатити індексацію грошового утримання передбачений ст. 751 ЦК України, яка є імперативною, і, відповідно, покладений на відповідача в силу закону, і аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд (постанова від 29.08.2018 року у справі №755/1226/17-ц, постанова від 22.09.2021 року у справі №466/8743/18), то такі колегія суддів відхиляє. Так, у вказаних справах, що розглядались Верховним Судом, були інші обставини, оскільки в них договорами довічного утримання передбачалося, що сума грошового утримання підлягає індексації. В даній же справі договором не передбачено індексації грошового утримання, а тому у відповідача не виникло обов`язку щодо виплати позивачу щомісячного грошового утримання з урахуванням індексації.

Що стосується посилань апелянта на порушення умов договору з боку відповідача в частині забезпечення позивачащомісячним грошовим утриманням не в повному обсязі, то суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Так, рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22.10.2021 року, яке набрало законної сили 23.11.2021 року, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання Договору довічного утримання від 17.09.2015 року (а.с. 23-26).

Звертаючись з вказаним позовом до суду, ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_2 свої обов`язки по згаданому договору не виконував, оскільки жодного разу не оплачував комунальні послуги; тільки з грудня 2018 року почав сплачувати грошове утримання у розмірі 500 грн.; взагалі не проводив сплати інфляційних відсотків; не цікавився станом здоров`я позивача.

Вказаним рішенням встановлено, що з грудня 2018 року по серпень 2021 року відповідач перераховував на користь позивача визначену договором суму, тобто щомісячне грошове утримання у розмірі 500 грн. Також згідно заяви ОСОБА_1 від 22.03.2018 року вона не має жодних претензій до ОСОБА_2 , умови договору він виконує.

Отже, Калуський міськрайонний суд у своєму рішенні від 22.10.2021 року встановив, що із грудня 2018 року по серпень 2021 року відповідач перераховував на користь позивача визначену договором суму, тобто щомісячне грошове утримання у розмірі 500 грн.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тому вказані обставини не доказуються при розгляді цієї справи.

Що ж стосується періоду з серпня 2021 року по травень 2022 року (звернення з позовом у справі, що переглядається), то позивач у розрахунках у позовній заяві вказала, що відповідач за вказаний період сплачував 497,5 грн. щомісячно і тільки за березень 2022 року - 500 грн.

Однак сплата щомісячного грошового утримання в сумі 497,5 грн. (на 2,5 грн. менше встановленого договором) за період, який не перевищує один рік, не можна вважати порушенням умов такого договору, оскільки пунктом 5 договору передбачено забезпечення щомісячним грошовим утриманням у сумі 500 грн., які набувач може виплачувати як щомісячно, так і періодично (за кілька місяців, за один рік). Тому відповідач згідно умов договору має можливість в подальшому сплатити вказані кошти. Крім того, із розрахунків, вказаних у позовній заяві, вбачається, що останній неодноразово користувався таким правом сплати, зокрема у березні 2019 року сплатив 4500 грн., у жовтні 2020 року 2500 грн. і т.д.).

Таким чином, доводи позову та апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження і не можуть бути підставою для розірвання спірного договору довічного утримання. Отже суд першої інстанції правильно відмовив у позові ОСОБА_1 .

Враховуючи, що позовні вимоги про припинення права власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, повернення у власність майна, скасування заборони відчуження частки житлового будинку, розірвання договору дарування земельної ділянки, припинення права власності на частку земельної ділянки та визнання права власності які є похідними від вимоги про розірвання договору довічного утримання, такі також не підлягають до задоволення.

Разом з тим місцевий суд у мотивувальній частині рішення не зазначив мотивів відмови у задоволенні інших позовних вимог, тому з урахуванням вищенаведеного та передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування чи зміни судового рішення, рішення Калуського міськрайонного суду від 2 листопада 2022 року слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 2 листопада 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 22 грудня 2022 року.