ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіна Вікторія Віталіївна та ОСОБА_4 про звернення стягнення на майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

27 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіної Вікторії Віталіївни, ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно та визнання права власності (т. 1 а. с. 2-6).

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за договорами позики від 16 лютого 2015 року за № 16/02/15/1, № 16/02/15/2, № 16/02/15/3, № 16/02/15/4, № 16/02/15/5 в сумі 20 000 493,46 грн. станом на 21 грудня 2017 р. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 02 березня 2015 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. за реєстровим № 255, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 99,3 кв. м, загальною площею 172,6 кв. м, в житловому будинку літ. А-7, що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2007 року справа № 2-1511/2007, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 березня 2015 року, номер запису про право власності 8909140, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01,визнавшиза ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним при подачі позову до суду судовий збір в розмірі 8000 грн. (т. 1 а. с. 33-35).

04 листопада 2020 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено заяву ОСОБА_2 про скасування заочного рішення від 09 січня 2018 року, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року скасовано справу направлено за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (т. 1 а. с. 91-93).

16 грудня 2020 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіної Вікторії Віталіївни, ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно та визнання права власності (т. 1 а. с. 99).

11 березня 2021 року ОСОБА_1 з урахуванням того, що відповідно до заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року як іпотекодержатель реалізував своє право на стягнення іпотечного майна на квартиру АДРЕСА_1 подав уточнену позовну заяву до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіна Вікторія Віталіївна про звернення стягнення на майно шляхом визнання за ним права від свого імені продати квартиру АДРЕСА_1 , у будь якій особі по ціні продажу відповідно до акту оцінки будь якого суб`єкта оціночної діяльності.

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач послався на те, що 16 лютого 2015 року ОСОБА_3 в присутності свідків отримав від нього грошові кошти за договорами позики № 16/02/15/1 - 200000 євро, № 16/02/15/2 100000 євро, № 16/02/15/3 - 100000 доларів, № 16/02/15/4 - 100000 доларів, № 16/02/15/5 - 162520 доларів. Загальна сума переданих коштів становить 300000 євро та 262520 доларів, що станом на 16 лютого 2015 рік дорівнювала 17944260 грн.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаними договорами позики 02 березня 2015 року було укладено договір іпотеки, де предметом іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 в забезпечення виконання боржником зобов`язань за договорами позики надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 99,3 кв. м, загальною площею 172,6 кв. м, в житловому будинку літ. А-7, що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2007 року справа № 2-1511/2007, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 березня 2015 року, номер запису про право власності 8909140, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 01.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіна Вікторія Віталіївна про звернення стягнення на майно задоволено. Звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ОСОБА_1 права від свого імені продати квартиру АДРЕСА_1 , у будь якій особі по ціні продажу відповідно до акту оцінки будь якого суб`єкта оціночної діяльності. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулися з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до прийняття помилкового рішення суду, просили скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі (том 2 а.с.80-87).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 16 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики № 16/02/15/1, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язався повернути позикодавцю в строк до 01 червня 2015 року позику у розмірі 5 800 000,00 грн., що на день укладання Договору позики є еквівалентом 200 000,00 євро. Згідно п. 5.2 Договору сума позики підлягає поверненню в готівковій формі, в розмірі еквівалентному 200 000,00 євро. На виконання п. 3.2. цього Договору, 16 лютого 2015 року позичальник надав позикодавцю розписку, згідно якої зазначив, що він отримав грошові кошти (позику), які він зобов`язується повернути ОСОБА_1 до 01 червня 2015 року в розмірі еквівалентному 200 000,00 євро (т. 1 а.с. 7-8).

16 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики № 16/02/15/2, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язався повернути позикодавцю в строк до 01 червня 2015 року позику у розмірі 2900000 грн., на день укладання договору позики є еквівалентом 100000 євро. Згідно п. 5.2 Договору сума позики підлягає поверненню в готівковій формі, в розмірі еквівалентному 100000 євро. На виконання п. 3.2. цього Договору, 16 лютого 2015 року позичальник надав позикодавцю розписку, згідно якої зазначив, що він отримав грошові кошти (позику), та зобов`язується повернути їх ОСОБА_1 до 01 червня 2015 року в розмірі еквівалентному 100000 євро (т. 1 а. с. 9-10).

16 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики № 16/02/15/3, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язався повернути позикодавцю в строк до 01 червня 2015 року позику у розмірі 2550000 грн., на день укладання договору позики є еквівалентом 100000 дол.США. Згідно п. 5.2 Договору сума позики підлягає поверненню в готівковій формі, в розмірі еквівалентному 100000 дол.США. На виконання п. 3.2. цього Договору, 16 лютого 2015 року позичальник надав позикодавцю розписку, згідно якої зазначив, що він отримав грошові кошти (позику) та зобов`язується повернути їх ОСОБА_1 до 01 червня 2015 року в розмірі еквівалентному 100000 дол.США. (т. 1 а. с. 11-12).

16 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики № 16/02/15/4, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язався повернути позикодавцю в строк до 01 червня 2015 року позику у розмірі 2500000 грн., на день укладання договору позики є еквівалентом 100000 дол.США. Згідно п. 5.2 Договору сума позики підлягає поверненню в готівковій формі, в розмірі еквівалентному 100000 дол.США. На виконання п. 3.2. цього Договору, 16 лютого 2015 року позичальник надав позикодавцю розписку, згідно якої зазначив, що він отримав грошові кошти (позику) та зобов`язується повернути їх ОСОБА_1 до 01 червня 2015 року в розмірі еквівалентному 100000 дол.США (т. 1 а. с. 13-14).

16 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики № 16/02/15/5, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язаний повернути позикодавцю в строк до 01 червня 2015 року позику у розмірі 4 144 260,00 грн., на день укладання договору позики є еквівалентом 162 520,00 дол.США. Згідно п. 5.2 Договору сума позики підлягає поверненню в готівковій формі, в розмірі еквівалентному 162 520,00 євро. На виконання п. 3.2. цього Договору, 16 лютого 2015 року позичальник надав позикодавцю розписку, згідно якої зазначив, що він отримав грошові кошти (позику) та зобов`язується повернути їх ОСОБА_1 до 01 червня 2015 року в розмірі еквівалентному 162 520,00 євро. (т. 1 а. с. 15-16).

Згідно п. 4.1. вищезазначених Договорів займу, строк повернення займу ОСОБА_3 встановлений до 01 червня 2015 року.

02 березня 2015 року між ОСОБА_2 (Іпотекодавець) та ОСОБА_1 (іпотекодержатель) був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. за реєстровим № 255, згідно умов якого забезпечуються виконання зобов`язань ОСОБА_3 (Боржник) за договорами позики, укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 16 лютого 2015 року за № 16/02/15/1, № 16/02/15/2, № 16/02/15/3, № 16/02/15/4, № 16/02/15/5.

В якості забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за зазначеними Договорами позики, Іпотекодавець ( ОСОБА_2 ) надала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 99,3 кв. м, загальною площею 172,6 кв. м, за згоди свого чоловіка, наданої нотаріусу 02 березня 2015 року за реєстровим № 253. Зазначена квартира належить Іпотекодавцю на підставі рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 17 жовтня 2007 року справа № 2-1511/2007 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 березня 2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Відповідно до п. 1.3 договору іпотеки, іпотекою за цим договором, окрім повернення суми боргу, забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і звернення стягнення на предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження предмету іпотеки, витрат на страхування предмета іпотеки, збитків, завданих порушенням умов іпотечного договору.

Відповідно до п. 3.1. Договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених цим договором та відповідно до розділу 5 Закону України "Про іпотеку", в тому числі на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 2.1. Договору іпотеки, Іпотекодержатель з метою задоволення вимог, може звернути стягнення на майно, якщо в момент настання терміну виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених договором позики, вони не будуть виконані. У разі звернення стягнення на майно за цим Договором Іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги у повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання майна, а також на здійснення вимог, забезпечених іпотекою.

Пунктом 4 Договору іпотеки встановлено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до ст. 36 закону України "Про іпотеку". Пункт 4.1 передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки за згодою сторін може бути здійснено у позасудовому порядку, згідно чинного законодавства (т. 1 а. с. 140-141), однак даний пункт не конкретезовано.

ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання не виконав.

09 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. іпотекодавцю ОСОБА_2 , яка є майновим поручителем ОСОБА_3 , направлено повідомлення (вимога про усунення порушень) в якій повідомлено про розмір заборгованості та надано можливість добровільно усунути порушення, тобто виконати зобов`язання за договорами позики від 16 лютого 2015 року у термін тридцяти днів з моменту отримання повідомлення, а також попереджено про звернення стягнення на предмет застави у разі не виконання цієї вимоги. Вимога отримана 10 грудня. (т. 1 а. с. 216-217).

18 грудня 2017 року на адресу ОСОБА_3 та іпотекодавця ОСОБА_2 було направлено вимога про виконання порушеного зобов`язання, в якій зазначено, що станом на 18 грудня 2017 року мається заборгованість, а саме:

- за Договором позики від 16 грудня 2015 року № 16/02/15/1 в розмірі - 6524 000,00 грн. що є еквівалентом - 200 000,00 Євро за курсом НБУ станом на 18 грудня 2017 рік (курс НБУ 32,6260 грн. за 1 євро);

- за Договором позики від 16 лютого 2015 року № 16/02/15/2 в розмірі - 3262 600,00 грн., що є еквівалентом - 100 000,00 Євро за курсом НБУ станом на 18 грудня 2017 рік (курс НБУ 32,6260 грн. за 1 євро);

- за Договором позики від 16 грудня 2015 року № 16/02/15/3 в розмірі - 2763 510,00 грн. що є еквівалентом - 100 000,00 дол.США за курсом НБУ станом на 18 грудня 2017 рік (курс НБУ - 27,6351 грн. за 1 дол. США);

- за Договором позики від 16 лютого 2015 року № 16/02/15/4 в розмірі -2763 510 грн., що є еквівалентом - 100 000,00 дол.США за курсом НБУ станом на 18 грудня 2017 рік (курс НБУ - 27,6351 грн. за 1 дол.США);

- за Договором позики від 16 лютого 2015 року № 16/02/15/5 в розмірі - 4491256,45 грн., що є еквівалентом - 162 520,00 дол.США за курсом НБУ станом на 18 грудня 2017 рік (курс НБУ -27,6351 грн. за 1 дол.США);

Загальна сума заборгованості за договорами позики становить 19804876,45 грн. (т. 1 а. с. 19).

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за договорами позики від 16 лютого 2015 року за № 16/02/15/1, № 16/02/15/2, № 16/02/15/3, № 16/02/15/4, № 16/02/15/5 в сумі 20 000 493,46 грн. станом на 21 грудня 2017 р. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 02 березня 2015 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. за реєстровим № 255, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 99,3 кв. м, загальною площею 172,6 кв. м, в житловому будинку літ. А-7, що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2007 року справа № 2-1511/2007, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 березня 2015 року, номер запису про право власності 8909140, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, визнавши за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним при подачі позову до суду судовий збір в розмірі 8000 грн. (т. 1 а. с. 33-35).

Позивач після винесення заочного рішення суду зареєстрував право власності на квартиру на своє ім`я та в подальшому 25 травня 2018 року продав квартиру ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 109), яка ухвалою апеляційного суду залучена до участі у справі в якості 3-ї особи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання передбаченні договорами позики від 16 лютого 2015 року не виконав, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. 09 грудня 2015 року було повідомлено іпотекодавця ОСОБА_2 про розмір заборгованості та надано строк добровільно усунути порушення, договором іпотеки не передбачено способу захисту звернення стягнення шляхом визнання за позивачем права від свого імені продати іпотечне майно, суд зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами доведено обґрунтованість позовних вимог, а тому наявні підстави для їх задоволення.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Так, згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Щодо змісту понять "спосіб захисту прав та інтересів іпотекодержателя", "підстава звернення стягнення на предмет іпотеки", "спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки", "спосіб задоволення вимог іпотекодержателя"

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України "Про іпотеку" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказаний Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»).

Пунктом 4 Договору іпотеки встановлено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до ст. 36 закону України «Про іпотеку». Пункт 4.1 передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки за згодою сторін може бути здійснено у позасудовому порядку, згідно чинного законодавства (т. 1 а.с. 140-141).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19 та постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року справа № 279/7765/15ц провадження № 61-1508св20.

Відповідно до п. 3.1 договору Іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених цим договором та відповідно до розділу 5 Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно застереження вимог Іпотекодержателя.

Строк повернення грошових коштів за Договорами позики від 16 лютого 2015 року № 16/02/15/1, № 16/02/15/2, 16/02/15/3, 16/02/15/4, 16/02/15/5 було визначено в п. 4.1 Договорів позики 01 червня 2015 року в розписках до них.

Абзацом 6 та 7 п. 2.1 договору Іпотеки від 02 березня 2015 року (яким забезпечувалися зобов`язання з повернення позик за Договорами позик від 16 лютого 2015 року) з метою задоволення своїх вимог мав право звернути стягнення на майно у випадку , якщо в момент настання термінів виконання якого не будь із зобов`язань, передбачених договорами позик, вони не будуть виконанні. У разі звернення стягнення на майно, іпотекодержатель мав право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги у повному обсязі які визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відшкодування збитку та неустойки.

Пунктом 4 передбачено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України Про іпотеку.

Пунктом 5.1 договору іпотеки встановлено Строк дії договору іпотеки від 02 березня 2015 року зазначений настанням певної події «До повного виконання Боржником забов`язань за договорами позики».

У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано відповідачем, що ОСОБА_3 свої зобов`язання з повернення боргу за договорами позики від 16 лютого 2015 року не виконав, тому суд 1 інстанції дійшов правильного висновку з яким погоджується колегія суддів, що у позивача виникло право на звернення з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачене пунктом 2.1 Догвоору Іпотеки від 02 березня 2015 року.

Відповідачем ОСОБА_3 не спростовано порушення зобов`язання, у зв`язку з чим, в силу дії положень договору іпотеки та норми ст.12, 33 ЗУ «Про іпотеку» позивач набув право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Під час розгляду даної справи в судді апеляційної інстанції, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 червня 2022 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача було залучено - ОСОБА_4 .

Посилання апелянтів на те, що позивачем неправомірно було змінено правовий статус та предмет позову колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

04 листопада 2020 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено заяву ОСОБА_2 про скасування заочного рішення від 09 січня 2018 року, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року скасовано справу направлено за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (том 1 а.с. 91-93).

16 грудня 2020 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіної Вікторії Віталіївни, ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно та визнання права власності (том 1 а.с. 99).

11 березня 2021 року ОСОБА_1 з урахуванням того, що відповідно до заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року як іпотекодержатель реалізував своє право на стягнення іпотечного майна на квартиру АДРЕСА_1 подав уточнену позовну заяву до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіна Вікторія Віталіївна про звернення стягнення на майно шляхом визнання за ним права від свого імені продати квартиру АДРЕСА_1 , будь якій особі по ціні продажу відповідно до акту оцінки будь якого суб`єкта оціночної діяльності (том 1 а.с.135-137).

Згідно правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду від 13 березня 2018 року по справі № 916/1764/17, позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України.

При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права).

Доводи апеляційної скарги, щодо того, що позивач не мав права від свого імені продати квартиру будь якій особі по ціні продажу відповідно до акту оцінки будь якого суб`єкта оціночної діяльності, колегія суддів не приймає та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.1.3 договору іпотеки, іпотекою за цим договором, окрім повернення суми боргу, забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і звернення стягнення на предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження предмету іпотеки, витрат на страхування предмета іпотеки, збитків, завданих порушенням умов іпотечного договору.

Відповідно до п. 3.1 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, у випадках, передбачених цим договором та відповідно до розділу 5 Закону України «Про іпотеку», в тому числі на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 2.1. договору іпотеки, Іпотекодержатель з метою задоволення вимог, може звернути стягнення на майно, якщо в момент настання терміну виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених договором позики, вони не будуть виконані. У разі звернення стягнення на майно за цим Договором Іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги у повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання майна, а також на здійснення вимог, забезпечених іпотекою.

Пунктом 4 договору іпотеки встановлено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до ст. 36 закону України «Про іпотеку».

Абзацом 6 та 7 п. 2.1 договору іпотеки (яким забезпечувалися зобов`язання з повернення позик за Договорами позик від 16 лютого 2015 року) з метою задоволення своїх вимог позивач мав право звернути стягнення на майно у випадку, якщо в момент настання термінів виконання, якого небудь із зобов`язань, передбачених договорами позик, вони не будуть виконанні. У разі звернення стягнення на майно, іпотекодержатель мав право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги у повному обсязі які визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відшкодування збитку та неустойки. 1

Пунктом 5.1 договору іпотеки встановлено строк дії договору іпотеки від 02 березня 2015 року зазначений настанням певної події «До повного виконання Боржником зобов`язань за договорами позики» (т. 1 а.с. 140-141).

Тобто п. 4 договору іпотеки встановлено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до ст. 36 закону України «Про іпотеку», однак не зазначено саме яким чином та шляхом Іпотекодержателя може задовольнити своїх вимоги.

А оскільки сторонами в п. 4 договору іпотеки не визначено порядок позасудового врегулювання, це не позбавляє права позивача звернутися до суду із позовом про захист своїх прав.

Посилання апелянтів на те, що позивач не мав права продати квартиру, тому, що рішення на підставі якого він звернув стягнення було скасоване, колегія суддів також не приймає до увага, оскільки на момент продажу квартири 25 травня 2018 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 року було чинним, ніким не оскаржувалося, будь-які заяви, або зустрічний позов про поворот виконання рішення відповідачами, або будь-ким не заявлялися.

Щодо посилань апелянтів що до спливу строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Закінчення строку повернення грошових коштів за основними договорами позики від 16 лютого 2015 року: №16/02/15/1, №16/02/15/2, №16/02/15/3, №16/02/15/4, №16/02/15/5 було визначено в п.4,1 Договорів позики датою 01 червня 2015 року і з цієї ж дати починався строк, протягом якого позивач (Позикодавець), у разі не виконання обов`язків боржника повернути позику, мав право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Строк дії договору іпотеки від 02 березня 2015 року був зазначений настанням певної події: «до повного виконання Боржником зобов`язань за договорами позики (п. 5.1 договору іпотеки від 02 березня 2015 року).

Закінчення строку позивної давності є дата 01.06.2018 року.

З позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звернувся до Бабушкинського районного суду 27.12.2017 року.

Рішенням Бабушкинського районного суду від 09.01.18 року позов було задоволено.

04.11.2020 року рішення Бабушкинського районного суду від 09.01.18 року у справі № 200/22690/17 скасовано. Справа №200/22690/17 направлена за підсудністю до Жовтневого районного суду для слухання спочатку в порядку загального позовного провадження.

18.12.2020 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська відкрито провадження у справі № 200/22690/17.

30.11.2021 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська в справі № 200/22690/17 винесено рішення на користь Позивача.

Відповідно до ч.2,3 ст. 264 1ІК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Тобто, позивачем було подано позов в межах строку позовної давності 27.12.2017 року.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, не дають підстав визнати це рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Апелянти не скористалися наданими їм правами, не обґрунтували доводи апеляційної скарги, не надали суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: