Справа № 344/4687/18
Провадження № 22-ц/4808/210/22
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря: Мельник О.В.,

за участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Пастернак І.А. 23 вересня 2021 року, повний текст якого виготовлено 04 жовтня 2021 року,у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю подружжя,

встановив :

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позов обгрунтовувала тим, що сторони з 16 липня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 14 листопада 2013 року розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду.

За час шлюбу ними, як подружжям, були вкладені кошти у придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 на підставі укладених 17-19 лютого 2011 року договорів купівлі-продажу майнових прав. За час перебування у шлюбі було виплачено 65 % вартості вказаного майна. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 продав однокімнатну квартиру та зареєстрував за собою право власності на гараж, господарське приміщення №ІІІ та двохкімнатну квартиру.

Посилаючись на те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною власністю, з метою поділу спільного майна подружжя, вважає, що їй має належати Ѕ частка двохкімнатної квартири АДРЕСА_3 .

В свою чергу ОСОБА_1 звернувся з зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_3 , в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_3 його особистою приватною власністю. Зазначав, що в рішенні від 14 листопада 2013 року про розірвання шлюбу встановлено, що сторони останні 6 років сімейні відносини не підтримують. З 2008 року він проживає у м. Київ, а тому ОСОБА_3 не має ніякого відношення до придбаного ним особисто під час окремого проживання, за його власні кошти майна, в тому числі спірної квартири.

Майнові права на дану квартиру 09 березня 2013 року були відчужені в зв`язку з неможливістю подальшого виконання договору. Сплачені кошти за період з лютого 2011 року по березень 2013 року в розмірі 29 000 грн були повернуті і позивач передав їх колишній дружині взамін на погодження розірвати шлюб. В подальшому згідно договору від 18 липня 2014 року про заміну сторони в договорі від 09 березня 2013 року він отримав права та обов`язки по цій квартирі, сплатившти при цьому 54 465,00 грн. Актом приймання-передачі майнових прав від 30 січня 2015 року підтверджене повне виконання ним взятих на себе зобов`язань. Аналогічні угоди були оформлені і щодо однокімнатної квартири та господарських приміщень. Право власності на спірну квартиру зареєстроване вже після розірвання шлюбу 25 лютого 2015 року.

Таким чином, на його думку, спірну квартиру, яка фактично придбана після розірвання шлюбу в липні 2014 року, вважає своєю особистою приватною власністю.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2019 року названі справи об`єднані в одне провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, шляхом визнання права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 , придбаної за договором від 18 липня 2014 року та зареєстрованої 26 лютого 2015 року. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 4 000,00 грн.

Не погодившись із рішенням суду з підстав його незаконності та необгрунтованості, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу.

Вказує, що суд порушив норми процесуального права, провівши судове засідання за відсутності її представника, не надавши можливості стороні позивача належно обгрунтувати та довести свої позовні вимоги. Звертає увагу, що жодні кошти за відчуження майнових прав на спірну квартиру від 09 березня 2013 року в розмірі 29 000,00 грн їй відповідач не повертав.

Вона також не погоджується, що рішенням суду від 14 листопада 2013 року про розірвання шлюбу встановлено, що сторони останні шість років сімейні відносини не підтримують. При цьому суд послався виключно на доводи ОСОБА_1 , залишивши поза увагою її запереченння, що підтверджується їх спільним проживанням, веденням домашнього господарства, вихованням дітей, відпочинком тощо.

Вважає що він навмисно договором від 09 березня 2013 року відчужив майнові права на квартиру АДРЕСА_3 , а 18 липня 2014 року після розірвання шлюбу згідно договору знову прийняв права та обов`язки на цю квартиру. Відтак вважає, що ним не доведено факт придбання квартири за особисті кошти, а тому це майно підлягає поділу з врахуванням вимог, передбачених статтею 70 СК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 покликається на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування.

Вважає, що судом вірно зазначено про зловживання позивачкою та її представником своїми правами, оскільки вони подавали безпідставні клопотання про відкладення розгляду справи.

Зазначає, що рішення про розірвання шлюбу від 14 листопада 2013 року ОСОБА_3 не оскаржувала, а отже обставини встановлені в ньому щодо їх окремого проживання на протязі 6 років є преюдиційними. Натомість права та обов`язки на спірну квартиру набуті ним згідно договору від 18 липня 2014 року, тобто вже після розірвання шлюбу. Отже він придбав майно за свої особисті кошти, і квартира є його особистою власністю.

За наведених обставин просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обгрунтованість висновків суду.

Апелянт та її представник, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. При цьому адвокат Феденчук І.М. розгляд справи просив здійснювати у його відсутності. Враховуючи вищенаведене, повторну неявку належно повідомленого апелянта та її представника в судове засідання, а також необхідність дотримання судом строків розгляду, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв`язку з їх неявкою не вбачає.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 під час судового розгляду відповідно до статті 263 ЦПК України належним чином не обґрунтувала свої позовні вимоги, а саме що спірне нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя.

Колегія суддів апеляційного суду із таким висновком погоджується, оскільки він відповідає встановленим по справі обставинам та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом сторони з 16 липня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2013 року шлюб між ними розірвано (а.с. 8 т.1). У рішенні суду, зокрема, зазначено, що позивач з відповідачем останні шість років сімейні відносини не підтримують, шлюб існує формально.

Відповідно до договору №17/02/11 купівлі-продажу майнових прав від 17 лютого 2011 року ОСОБА_1 купив у ТОВ «ІБК «Вертикаль» майнові права на об`єкт нерухомості, а саме двохкімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Пунктом 3.3 договору передбачено, що вартість майнових прав на об`єкт нерухомості складає 90 765, 00 грн. Покупець здійснює оплату вартості майнових прав за даним договором щомісячними рівними платежами в розмірі 1 512,75 грн, починаючи з березня 2011 року і закінчуючи лютим 2016 року (а.с. 14-17 т.1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_1 від 26 лютого 2015 року, виданого державним реєстратором Човганюк В.О., належить двохкімнатна квартира площею 62,9 кв.м в АДРЕСА_5 .

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 вказувала, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуто ними в шлюбі.

Заперечуючи проти позову, відповідач покликався на те, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки придбана ним вже після окремого проживання з позивачкою за особисті кошти за період з 2011 по 2015 роки.

Згідно із статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини 6 статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Згідно із статтею 190 ЦК майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Закон «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (статті 3 Закону).

Зважаючи на наведені норми, суд обгрунтовано вважав, що майнові права за договором купівлі-продажу майнових прав на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_6 за Договором № 17/02/11 купівлі-продажу майнових прав від 17 лютого 2011 року були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача.

Разом з тим, договором від 09 березня 2013 року про заміну сторони в договорі ОСОБА_1 передав всі свої права і обов`язки по договору №17/02/11 купівлі-продажу майнових прав від 17 лютого 2011 року ОСОБА_4 . За змістом договору ОСОБА_1 підтверджує, що на підставі договору №17/02/11 сплатив ТОВ «ІБК «Вертикаль» кошти в сумі 29 000,00 грн. Решту коштів, що залишилось сплатити по договору, а саме 61 765,00 грн ОСОБА_4 зобов`язувався сплатити ТОВ «ІБК «Вертикаль» на умовах договору № 17/02/11. Також ОСОБА_1 підтвердив отримання від ОСОБА_4 коштів в сумі 29 000,00 грн в якості компенсації витрат (пункти 1.6., 1.7.,1.8) (а.с. 60-61 т.1).

Отже, майнові права на спірну квартиру за договором №17/02/11 були відчужені згідно договору від 09 березня 2013 року у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Тому суд вірно вважав, що кошти від реалізованого майна були використані в інтересах та на потреби сім`ї.

Відповідно до договору від 18 липня 2014 року про заміну сторони в договорі від 09 березня 2013 року ОСОБА_4 передав всі свої права і обов`язки по договору від 09 березня 2013 року ОСОБА_1 . Підписанням даного договору ОСОБА_4 підтверджує, що на підставі договору від 09 березня 2013 року сплатив ТОВ «ІБК «Вертикаль» кошти в сумі 54 465,00 грн. Решту коштів, що залишилось сплатити по договору, ОСОБА_1 зобов`язується сплатити товариству. Підписанням даного договору ОСОБА_4 підтверджує отримання від ОСОБА_1 коштів в сумі 54 465,00 грн (пункти 1.6., 1.7., 1.8. договору) (а.с. 57 т.1).

Актом приймання-передачі від 30 січня 2015 року підтверджується повне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вищевказаним договором перед ТОВ «ІБК «Вертикаль» (а.с.58 т.1). На підставі цього ОСОБА_1 25 лютого 2015 року зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 24-25 т.1).

Таким чином, з встановлених у справі обставин вбачається, що шлюб між сторонами укладено в 1997 році, розірвано 14 листопада 2013 року, тоді як договір, за яким ОСОБА_1 набув майнові права на спірну квартиру, укладений 18 липня 2014 року, тобто через 8 місяців після розірвання шлюбу за рішенням суду.

Враховуючи, що договір від 18 липня 2014 року про заміну сторони в договорі від 09 березня 2013 року укладений після розірвання шлюбу, презумпція, встановлена частиною 2 статті 60 СК України, не застосовується.

Позивачкою не доведено належними та допустимими доказами того факту, що кошти, передані за вищевказаним договором, який був укладений після розірвання шлюбу, в сумі 54 465,00 грн, - були спільним майном подружжя. Докази, які свідчать про продовження існування у сторін шлюбних відносин та ведення ними спільного господарства після листопада 2013 року в матеріалах справи відсутні. Також не доведено позивачкою, що вона оплачувала ТОВ «ІБК «Вертикаль» вартість майнових прав на квартиру за договором.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини 3,4 статті 12 ЦПК України).

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову через недоведеність позивачкою обставин, на які вона посилається в обґрунтування заявлених вимог. При цьому суд також обґрунтовано прийняв до уваги докази, які надані ОСОБА_1 на підтвердження тих обставин, що спірна квартира належить йому на праві особистої приватної власності.

Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення, оскільки правильність висновків місцевого суду не спростована. Доводи апеляційної скарги по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти та докази, що були предметом дослідження й оцінки суду.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 16 лютого 2022 року