Провадження № 2/947/2342/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2022 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

17.06.2022 до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики 14.04.2022 року (зареєстрований в реєстрі №300), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіним О.М. у розмірі 10978,00 дол. США, що в еквіваленті становить 391914,60 гривень, 0,5% пені, що становить 109,78 дол. США, що є еквівалентом 3919,15 гривень. Позовні вимоги мотивовані тим, що за договором позики від 14.04.2022 року ОСОБА_2 отримала в борг грошові кошти у розмірі 321106,50 гривень, що є еквівалентом 10978,00 дол. США та взяла на себе зобов`язання щодо їх повернення на відповідних умовах та у відповідні строки. ОСОБА_1 виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, надавши ОСОБА_2 грошові кошти, однак остання не виконує взяті на себе зобов`язання з їх повернення. Не виконання позичальником умов договору позики щодо порядку та строків їх повернення, зумовило звернення позивача з вимогою їх стягнення у судовому порядку.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О..

Ухвалою київського районного суду від 07.07.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 02.11.2022 року, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгулу по суті.

Учасники справи в судове засідання не з`явились.

В матеріалах справи міститься заява представника позивача- адвоката Ляшенка О.В. щодо можливості розгляду справи за його та позивача відсутності, в якій позовні в миги підтримав та просить їх задовольнити.

Відповідачем ОСОБА_2 до суду надано заяву, в якій вона позовні вимоги визнала в повному обсязі та просить справу розглядати за її відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так судом встановлено, ОСОБА_1 14.03.2022 р. надав у борг ОСОБА_2 321 106,50 грн. (триста двадцять одну тисячу сто шість гривень 50 копійок), що станом на 14.04.2022 р. становило еквівалент 10 978,00 дол. США (десять тисяч дев`ятсот сімдесят вісім доларів США), про що свідчить посвідчений 14.04.2022 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіним О.М. договір позики грошей зареєстрований в реєстрі за №396 - бланк серії НРС №185481.

Договір позики грошей підписаний власноручно ОСОБА_2 , яка за змістом договору позики, отримала в борг від ОСОБА_1 321 106,50 грн. (триста двадцять одну тисячу сто шість гривень 50 копійок), що станом на 14.04.2022 р. становило еквівалент 10 978,00 дол. США (десять тисяч дев`ятсот сімдесят вісім доларів США) по курсу НБУ, які вона зобов`язалася розпочати повертати позивачу з травня 2022 року по 998 $ (дев`ятсот дев`яносто вісім доларів США) щомісяця.

Зі змісту договору позики грошей вбачається отримання відповідачем- ОСОБА_2 від позивача- ОСОБА_1 грошових коштів саме у борг, та встановлений обов`язок відповідача- ОСОБА_2 повернути позивачу- ОСОБА_1 грошові кошти у визначені у договорі позики грошей від 14.04.2022 р. строки.

Умовами договору передбачено порядок, строки місце повернення коштів.

Таким чином, з моменту передання Позивачем Відповідачу грошових коштів відповідно до ч. 2 ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України був укладений договір позики, істотні умови якого зафіксовані письмово, тобто складено договір позики, в якому визначено особу позикодавця та позичальника, суму грошових коштів, що передаються у позику, встановлено строк повернення грошових коштів та сума, яка підлягає поверненню.

Відносини позики, які виникли між позивачем, як позикодавцем, та Відповідачем, як позичальником, за своєю природою є одностороннім зобов`язанням (правочином), в якому Відповідач, як позичальник, зобов`язаний повернути отриману ним грошову суму в строк, встановлений за домовленістю сторін (зазначений у розписці), а позивач, як позикодавець, має право прийняти виконання зобов`язання або вимагати належного виконання Відповідачем свого обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У договорі позики Відповідач однозначно взяла на себе обов`язок по поверненню отриманої грошової суми визначеними у договорі частками, а саме по 998,00 дол. США щомісячно у період часу з 20 по 25 число кожного місяця та остаточне і повне погашення боргу не пізніше 31.01.2023 року.

Згідно з положенням ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

До теперішнього часу Відповідачем досі не повернуто позичені грошові кошти, у зв`язку з чим, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за договором позики у розмірі визначеному у договорі 321 106,50 грн. (триста двадцять одну тисячу сто шість гривень 50 копійок) (еквівалент 10978,00 дол. США).

Позивачем відповідно до п.9 договору позики грошей від 14.04.2022 р. нарахована пеня у розмірі 0,5% за кожен день прострочення - починаючи з 26.05.2022 р. Відповідач прострочила сплату першої суми частини позики у сумі 998 $ (дев`ятсот дев`яносто вісім доларів США).

Отже за період з 26.05.2021 р. по 16.06.2022 р. (за 22 дні) нараховано: 998 $ * 0,5% * 22 дн. = 109,78 $, або за курсом Приватбанку становить: 109,78 $ * 35,70 грн. = 3 919,15 грн., а всього заборгованість станом на 16.06.2022 рік в національній валюті України - гривні становить: 391 914,60 грн. + З 919,15 грн. = 395 833,75 грн.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року.

Тобто загальна заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить у розмірі 10978,00 дол. США, що є еквівалентом 391914,60 ( триста дев`яносто одна тисяча дев`ятсот чотирнадцять грн.. 60 коп.) гривень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 р. (справа №373/2054/1 бгц) висловлена правова позиція, згідно з якою заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики),тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої ст. 1046 ЦК України, а також частини першої СТ.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. в справі №14-134цс18.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04.07.2018 р. в справі №14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесла двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто процесуальними нормами встановлено обов`язок учасників справи доказувати обставини при невизнані або оспорюванні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Верховний Суд України у постанові від 02.07.2014 року по справі № 6-79цс14 вказав: «Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість за договором позики від 14.04.2022 року у національній валюті в гривні згідно курсу НБУ, що на день звернення з позовом до суду становить 391914,60 гривень.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики, відповідачем - ОСОБА_2 не було повернуто у строк, зазначений у договорі позики від 14.04.2022 року, ОСОБА_1 позику, а саме: грошові кошти у зазначеному розмірі, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК ).

Згідност.141 ЦПК України суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 понесені ним та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 3958,34 грн.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У статті 137 ЦПК України визначені витрати на професійну правничу допомогу: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Одночасно із поданою позовною заявою позивачем було визначений орієнтований розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6500 гривень, однак суду не надано доказів їх понесення.

Враховуючи вищенаведене судом визначається що розгляд питання про розподіл судових витрат буде розглянуто окремо у випадку подання стороною позивача доказів у відповідності до вимог ч.8 ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 місце реєстрації АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 місце реєстрації АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) заборгованість за договором позики від 14.04.2022 року у розмірі 10978,00 дол. США, що є еквівалентом 391914,60 ( триста дев`яносто одна тисяча дев`ятсот чотирнадцять грн.. 60 коп.) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 місце реєстрації АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) пеню у розмірі 0,5%, що становить 109,78 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 3919,15 ( три тисячі дев`ятсот дев`ятнадцять грн.. 15 коп.) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 місце реєстрації АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3958,34 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 16.12.2022 року.

Суддя Луняченко В. О.