Провадження № 22-ц/812/394/22

П О С Т А Н О В А

іменем України

21 червня 2022 року м. Миколаїв

справа № 490/11736/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухваленого 16 грудня 2021 року під головуванням судді Черенкової Н.П., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складене того ж дня, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», третя особа Чорноморський національний університет імені Петра Могили, про визнання дій протиправними та скасування державної реєстрації права власності,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства освіти і науки України (далі Міністерство, МОН), Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі КП ММБТІ), третя особа Чорноморський національний університет імені Петра Могили, про визнання дій протиправними та скасування державної реєстрації права власності.

Позивач зазначав, що з жовтня 2009 року на підставі контракту №85/09 перебуває у трудових відносинах з Чорноморським державним університетом імені Петра Могили (далі ЧДУ ім. Петра Могили, ЧДУ, Університет) на посаді професора кафедри інформаційних технологій та програмних систем.

Відповідно до пункту 4.9.1 вказаного контракту передбачено, що після відпрацювання ОСОБА_1 50 місяців, але не пізніше ніж за два місяці до припинення дії контракту, ЧДУ ім. Петра Могили зобов`язується передати ОСОБА_1 у приватну власність житло, а саме належної ЧДУ ім. Петра Могили на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , з оформленням правовстановлюючих документів.

27 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ЧДУ ім. Петра Могили в особі ректора ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дворецькою О.М. Згідно з витягом з Державного реєстру правочинів № 7657496 від 27 серпня 2009 року набувачем спірної квартири є ЧДУ ім. Петра Могили.

На виконання вимог п.1.3 Тимчасового Положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України за № 7/5 від 07 лютого 2002 року, реєстрація права власності здійснена Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації.

Статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що підставою для державної реєстрації прав, що засвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмеження цих прав, є нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни або іншого нерухомого майна.

14 вересня 2009 року КП ММБТІ зареєструвало право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу за Державою в особі Міністерства освіти та науки України в оперативному управлінні Чорноморського Державного університету імені Петра Могили.

05 листопада 2010 року позивач зареєструвався у квартирі АДРЕСА_1 .

29 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ЧДУ ім. Петра Могили укладено новий Контракт, на ідентичних умовах.

На виконання вимог п. 4.9 Контракту № 85/09, ректор ЧДУ звернувся до Миколаївської міської ради з клопотанням прийняти до комунальної власності квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету за № 684 від 11 липня 2014 року, дана квартира прийнята до комунальної власності.

Рішенням профспілкового комітету від 09 вересня 2014 року ЧДУ ім. Петра Могили постановлено надати вказану квартиру ОСОБА_1 на виконання умов п.4.9 Контракту № 85/09.

23 вересня 2014 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради ОСОБА_1 видано ордер № 41 серії 009253 на житлове приміщення на право заселення у 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

07 березня 2017 року Міністерство освіти і науки України повідомило ОСОБА_1 , що квартира перебуває на балансі Університету та відповідно до протоколу № 3 від 21 лютого 2017 року, Міністерство не надає згоди на передачу зазначеної квартири у комунальну власність.

Між тим, Університет є окремою юридичною особою, має власний баланс, рахунки, печатку та сплатив за придбане нерухоме майно 260 000 грн із власного рахунку шляхом безготівкового перерахування, квартира не передавалась на баланс університету від Міністерства.

Таким чином, 14 березня 2017 року позивач дізнався, що власником квартири є Міністерство освіти та науки України, всупереч Договору купівлі-продажу № 2294 від 27 серпня 2009 року.

На думку позивача, Міністерство освіти і науки України, не будучи стороною договору купівлі-продажу квартири, не може набути право власності, а ОСОБА_4 не може отримати право оперативного управління вказаною квартирою, без передання квартири Міністерством.

Однак державний реєстратор на власний розсуд зареєстрував право власності за іншою юридичною особою, яка не була стороною договору купівлі-продажу спірної квартири, чим протиправно позбавив права власності на нерухоме майно ЧДУ.

Вважає, що рішення реєстратора ОСОБА_5 щодо реєстрації права власності на квартиру за Міністерством освіти і науки України, грубо суперечить порядку реєстрації прав власності на нерухоме майно, встановленого Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», нормам ЦК України та Конституції України щодо непорушності права власності.

Отже, порушення прав позивача полягає в тому, що державним реєстратором самостійно визначено сторону (покупця) договору купівлі-продажу квартири, внесені зміни до відомостей про заявлені права власності та зареєстровано договір купівлі-продажу спірної квартири всупереч сторонам договору.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд визнати протиправними дії державного реєстратора КПММБТІ Шутило М.В. щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №2294 від 27 серпня 2009 року за державою в особі МОН в оперативному управлінні ЧДУ; скасувати реєстраційний запис №28125607 від 14 вересня 2009 року реєстратора КП ММБТІ Шутило М.В. та запис в реєстрі 19100, в книзі 112 щодо проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру в особі МОН в оперативному управлінні ЧДУ.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав доказів щодо яких саме документів, визначених нормами чинного законодавства, не давали підстав державному реєстратору чинити необхідні реєстраційні дії; яким актом цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію прав, що є підставою для визнання незаконним і таким, що підлягає скасуванню; і яким чином задоволення позову у такий спосіб є ефективним засобом захисту порушеного права.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність вказаного судового рішення, на те, що судом не було досліджено та всебічно розглянуто обставини справи, у зв`язку із чим порушені норми процесуального та матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Узагальненні доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач просив захистити його права у спосіб, визначений пунктом 10 частини 2 статті 16 ЦК України шляхом визнання протиправною дію державного реєстратора щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за МОН та скасування її. Оскільки державний реєстратор провів державну реєстрацію на підставі правовстановлюючого документу, якому він не має право надавати правову оцінку. Не зважаючи на те, що в договорі купівлі-продажу зазначено покупцем ЧДУ ім. Петра Могили, державним реєстратором зареєстровано право власності за МОН, що суперечить змісту документу, який надано на реєстрацію. Іншого способу захисту порушеного права позивач не має. Для подальшої реалізації прав на приватизацію, необхідним є скасування реєстрації, проведеної помилково не на власника. Суд не звернув увагу на те, що в матеріалах справи знаходиться лист, в якому зазначено, що спірна квартира придбана за кошти університету та не передавалась МОН.

Узагальненні доводи інших учасників справи

На вказану апеляційну скаргу від відповідача МОН надійшов відзив, в якому представник відповідача заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, постановлене на підставі наявних доказів з урахуванням всіх обставин справи. Суд при ухваленні рішення врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду та практику ЄСПЛ.

2. Мотивувальна частина

В судове засідання апеляційного суду позивач та його представник ОСОБА_6 не з`явились. До апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_6 про розгляд справи за відсутності позивача та представника, а тому їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що 27 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ЧДУ ім. Петра Могили в особі ректора ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

14 вересня 2009 року КП ММБТІ зареєструвало право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу за Державою в особі Міністерства освіти та науки України в оперативному управлінні Чорноморського Державного університету імені Петра Могили.

3 жовтня 2009 року ОСОБА_1 уклав контракт №85/09 з ЧДУ ім. Петра Могили, за яким позивача призначено на посаду професора кафедри інформаційних технологій та програмних систем.

Відповідно до пункту 4.9.1 вказаного контракту передбачено, що після відпрацювання ОСОБА_1 50 місяців, але не пізніше ніж за два місяці до припинення дії контракту, ЧДУ ім. Петра Могили зобов`язується передати ОСОБА_1 у приватну власність житло, а саме належної ЧДУ ім. Петра Могили на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , з оформленням правовстановлюючих документів.

29 серпня 2014 року ОСОБА_1 уклав з ЧДУ ім. Петра Могили новий Контракт, на ідентичних умовах.

07 березня 2017 року Міністерство освіти і науки України повідомило ОСОБА_1 , що квартира перебуває на балансі Університету та відповідно до протоколу № 3 від 21 лютого 2017 року, Міністерство не надає згоди на передачу зазначеної квартири у комунальну власність.

Позиція апеляційного суду

Цивільним законодавством встановлено, що суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи (частина перша статті 325 Цивільного кодексу України).

Для юридичних осіб приватного права характерна майнова самостійність та незалежність, яка полягає у закріплені майна за юридичною особою на праві власності.

Так, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 115 Цивільного кодексу України господарському товариству майно передається учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Поряд з цим, частиною першою статті 134 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб`єктами має право надати майно іншим суб`єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, Господарський кодекс України передбачає закріплення майна його власником за іншими суб`єктами для використання такого майна на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Відповідно до частини першої статті 133 Господарського кодексу України основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права право господарського відання, право оперативного управління.

Як вбачається з матеріалів справи ЧДУ ім. Петра Могили є державним підприємством.

Держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління (частина п`ята статті 22 Господарського кодексу України).

Вказане дозволяє зробити висновок, що право господарського відання та право оперативного управління покладено в основу створення суб`єктів господарювання державного сектора економіки.

Відповідно до статті 326 Цивільного кодексу України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють органи державної влади.

Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Одним з таких законів є Закон України «Про управління об`єктами державної власності», статтею 4 якого визначено суб`єктів управління об`єктами державної власності, а саме:

- Кабінет Міністрів України;

- центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об`єктами державної власності;

- центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку;

- міністерства та інші органи виконавчої влади;

- Фонд державного майна України;

- органи, що забезпечують діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України;

- органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами;

- державні господарські об`єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації;

- Національна академія наук України, галузеві академії наук.

Отже державні вищі навчальні заклади не віднесені законом до суб`єктів управління об`єктами державної власності.

Згідно пункту 11.1 Статуту ЧДУ ім. Петра Могили за Університетом з метою забезпечення діяльності, передбаченої цим Статутом, закріпляються на правах оперативного управління будівлі, споруди, майнові комплекси, а також інше необхідне майно.

За пунктом 11.8 цього Статуту фінансування Університету здійснюється Міністерством освіти і науки України.

Отже дії державного реєстратора КП ММБТІ, який провів реєстрацію спірної квартири за державою в особі Міністерства, не суперечать вимогам чинного законодавства щодо правового режиму державного майна та статуту Університету.

Та обставина, що стороною в договорі купівлі-продажу виступав Університет не змінює правового режиму квартири, яка перейшла у власність держави за цим договором в особі Міністерства, оскільки Університет, як державна установа, не має повноважень на придбання майна в свою власність, а відповідне майно згідно статуту Університету може перебувати на його балансі лише на праві оперативного управління.

Наявність у пункті 5 статуту ЧДУ імені Петра Могили, на який посилається апелянт, права купувати за рахунок власних коштів необхідне обладнання та інші матеріальні ресурси у межах доведеного кошторису, здійснювати за рахунок Університету інвестування в житлове будівництво, та надавати придбане або збудоване житло співробітникам, як з частковою оплатою його вартості так і безоплатно, не можна вважати достатніми для визначення Університету власником спірної квартири, оскільки правовий режим майна, яке отримує Університет за відповідними угодами, визначається положеннями зазначених вище пунктами 11.1, 11.8 розділу 11 Статуту Університету, за якими придбане майно є державною власністю.

Крім того, у постанові від 9 листопада 2021 року по справі 466/8649/16 (провадження14-93цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Отже, скасування спірного запису про державну реєстрацію призведе до прогалин в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на вказану квартиру, однак права позивача, на порушення яких він посилається, захищені не будуть.

За такого, основний висновок суду першої інстанції по відсутність підстав для задоволення позову до Міністерства є правильним.

Твердження апеляційної скарги про те, що набувачем вказаної квартири за договором купівлі-продажу від 27 серпня 2009 року є Університет, не можуть прийматись до уваги з наведених вище підстав.

Рішення суду в частині вимог до реєстратора КП ММБТІ останній не оскаржував, а тому апеляційний суд в цій частині рішення не перевіряє.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2021 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді В.В. Коломієць

Т.Б. Кушнірова

Повне судове рішення складене 24 червня 2022 року