Справа № 723/983/22
Провадження № 2/723/1572/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м.Сторожинець

Сторожинецький районний суд

Чернівецької області, в складі:

головуючого судді Бужори В.Т.,

при секретарі Чокан Д.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

перекладача Армашової Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сторожинець в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник ОСОБА_6 звернулась з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. У позові посилається на те, що позивач ОСОБА_1 , на підставі договорів дарування від 11.08.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Коржан В.Д., являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,25га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за вказаною адресою.

В зазначеному будинку зареєстровані позивач - ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_7 . Обоє являються інвалідами з дитинства - глухими.

Проте в будинку без згоди позивача проживають батьки її чоловіка - відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_5 .

Відповідачі фактично мають у власності особистий житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 , а тому мають місце проживання та можливість проживати там, проте не погоджуючись із тим, що син одружився з ОСОБА_1 та подарував будинок їй, вони умисно не виселяються із господарства та різними способами та діями чинять перешкоди позивачу в користуванні майном.

Зокрема, відповідачі зачиняють ванну кімнату та кухню, які знаходиться в іншій від житлового будинку будівлі у дворі, та забороняють користуватися цими приміщеннями; не дозволяють користуватися присадибною земельною ділянкою; зловживають спиртними напоями та в стані алкогольного сп`яніння ображають позивача та її чоловіка, принижують їх; вдаються до способів впливу інші дії, які роблять спільне проживання неможливим.

З огляду на вказане позивач просить зобов`язати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в користуванні належним на праві власності житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованим по АДРЕСА_1 шляхом їх виселення із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих по АДРЕСА_1 та покласти на відповідачів судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили суд їх задоволити.

В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_4 , ОСОБА_3 щодо позовних вимог заперечували за їх безпідставністю.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, покази свідків суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне.

Позивач ОСОБА_1 на підставі договорів дарування від 11.08.2021 року являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за вказаною адресою. У вказаному будинку зареєстровані вона та її чоловік ОСОБА_7 , та проживають батьки її чоловіка, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , тобто відповідачі по справі.

Позивач також зазначає, що відповідачі зловживають спиртними напоями, принижують її та її чоловіка, забороняють користуватися приміщеннями будинку, тобто чинять йому перешкоди у користуванні майном

Відомості щодо вчинення перешкод у користуванні власністю не відповідають дійсності з огляду на таке.

Відповідно до наявних у справі матеріалів відповідач ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 являється пенсіонером. Його дружина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 також являється пенсіонеркою. Вони проживають без реєстрації в АДРЕСА_1 з моменту закінчення у 1995 році будівництва житлового будинку по даний час. По АДРЕСА_2 відповідачі не проживають з 1995 року та житловий будинок їм не належить, житловий будинок належить на праві приватної власності сину відповідачів - ОСОБА_8 , тобто відповідачі іншого житлового будинку для проживання, не мають.

Відповідач ОСОБА_5 із самого початку брав безпосередню участь у будівництві житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 , на постійній основі із власних забережень оплачував будівельні матеріали та найману працю будівельників. Сусіди ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 власною працею допомагали у будівництві зазначеного житлового будинку. У зв`язку з тим, що син відповідачів, ОСОБА_7 , який 07 червня 2019 року одружився з позивачем, являється інвалідом дитинства та не здатен самостійно заробляти, відповідач ОСОБА_5 усі дозвільні документи та документи на реєстрацію права власності оформив на сина.

Відповідно, 16 березня 2021 року ОСОБА_7 за допомогою своїх батьків, тобто відповідачів по справі став власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

11.08.2021 року ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування без відома своїх батьків, подарував житловий будинок по АДРЕСА_1 дружині, ОСОБА_1 .

Про існування даного договору дарування відповідачам стало відомо вже в судовому засіданні під час розгляду даної справи.

Незважаючи на те, що житловий будинок в даний час належить іншій особі, тобто позивачу по справі ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_5 продовжує сплачувати комунальні послуги за користування житлом та, допомагає своєму сину ОСОБА_7 .

Незважаючи на те, що будинок має великий метраж, 2 поверхи та побудований на 2 входи та виходи, в даний час відповідачі по справі проживають в літній кухні, яка розташована на подвір`ї домоволодіння.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 підтвердили, що житловий будинок побудований на власні кошти відповідачів, відповідачі не зловживають спиртними напоями, мають хорошу репутацію в селі та не чинять жодних перешкод у користуванні будинком.

По місцю проживання відповідачі характеризуються з позитивної сторони.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти його в оренду. Ніхто не може бути примусова позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення , що були придбані ними за рахунок кредиту ( позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду ( частина перша, друга цієї статті ).

У статті 114 ЖК Української РСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб які самоправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь - яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутність у них будь яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члені сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частини першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.. Про здійсненні своїх прав та виконані обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року ( надалі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятків випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі Садов`як проти України зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене « згідно з законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається « необхідним у демократичному суспільстві». Вислів « згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону.. Зокрема положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того будь яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу « Кривіцька та Кривіцький проти України ( №8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним( суспільним, державним). Але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення ( пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно ( рішення ЄСПЛ у справах « Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року № 29979/04, Кривенький проти України від 16 лютого 2017 року ( заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вкладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне права на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника житлового будинку, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого вселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У справі, що розглядається виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та недобросовісності дій сторін договору дарування, внаслідок яких відповідачі можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком

При укладенні договору дарування житлового будинку сторони відповідного договору мали реальну можливість дізнатися про обтяження житлового будинку у вигляді права користування члені сім`ї колишнього власника будинку, на які кошти він побудований, хто сплачує комунальні послуги.

Таким чином сторони договору дарування могли передбачити характер та вагу обтяження нерухомості.

Однак позивач не здійснила достатньо належної обачності при укладенні договору дарування.

Відчуження спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 попереднім власником, членом сім`ї якого є відповідачі, поставило під загрозу соціальний статус останніх, які в даний час можуть стати безхатченками, втративши право користування житлом, яким користувалися з 1995 року.

Дії сторін договору дарування не відповідають принципу добросовісності, оскільки сторони договору були достовірно обізнані про право відповідачів на користування цим будинком, до відповідачі побудували будинок за власні кошти.

Позивач та колишній власник житлового будинку ОСОБА_7 при укладенні договору дарування житлового будинку також діяли недобросовісно, оскільки до моменту укладення договору дарування достовірно знали про обтяження спірного житлового будинку у вигляді проживання в ньому відповідачів.

Виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , які являються пенсіонерами та особами похилого віку може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю у даних осіб житла, а з урахуванням їх стану здоров`я та доходів у вигляді пенсії та її розміру, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.

Факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна у відсутності підстав.

Оскільки у справі, що розглядається, встановлено, що позивач придбавши житло у законний спосіб, знав про проживання в ньому відповідачів - членів сім`ї колишнього власника цього житла, але тим не менше не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідачів, не з`ясувала, чи відмовляються відповідачі від свого права користування жилим приміщенням, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК Української РСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення ( стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України).

Разом з тим, вважаю за необхідне зазначити, що відповідачі не є такими, що самовільно вселився в будинок та чинять перешкоди у користуванні житлом. В матеріалах справи є заява позивача до відділення № 1 (м. Сторожинець) ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області про те, що нібито відповідачі чинять перешкоди у володінні майном, водночас матеріали справи не містять відповіді правоохоронного органу на звернення, тобто в матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні майном.

Враховуючи зазначене, враховуючи, що в даний час відповідачі являються членами сім`ї позивача, вони у спірному житловому будинку проживають з 1995 року, відповідачі побудували за власні кошти будинок, в даному житловому будинку проживають до набуття права власності на будинок ОСОБА_13 , та до укладення договору дарування, відповідачі в даний час проживають у спірному житловому будинку та іншого житла не мають, сам будинок має великий метраж, 2 поверхи, відповідачі сплачують комунальні послуги, вони не вчиняють власнику жодних перешкод у користуванні власністю, прошу суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача до відповідачів.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 316 321, 391 Цивільного Кодексу України, п.1, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 3,4,5,12,13,19,23,76,81, 223, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 22 грудня 2022 року.

Суддя: