ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4262/22 Справа № 183/273/19 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Городничої В.С.,

суддів Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с. 2-4), посилаючись на те, що відповідач з метою отримання банківських послуг, підписав анкету-заяву № б/н від 03 травня 2006 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві.АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредиту.У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав у зв`язку з чим станом на 30 вересня 2018 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитним договором в розмірі 26 307,74 грн, яка складається з: 4 375,24 грн - заборгованість за тілом кредита, 20 203,56 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи: 500,00 грн штраф (фіксована частина); 1 228,94 грн (процентна складова).

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 307,74 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2022 року позовні вимоги АТ КБ Приватбанк задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 03.05.2006 року, що виникла станом 30.09.2018 року, у розмірі 4 375,24 грн, що складає тіло кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 63-65).

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки не дослідив належним чином наявні в матеріалах справи докази та обставини справи.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 4 375,24 грн, суд першої інстанції посилався на те, що фактично отримані та використані позичальником кошти банку не повернуті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками та штрафу суд першої інстанції виходив із недоведеності та необгрунтованості позовних вимог в цій частині, зокрема з того, що наданий до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку не містить підпису відповідача, а тому не визнається судом належним, допустимим та достатнім доказом ознайомлення відповідача з вказаними Умовами та тарифами, а також доказом погодження сторонами істотних умов кредитного договору в письмовій формі, як це передбачено нормами ст. ст. 207, 1055 ЦК України.

Колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у стягненні відсотків та штрафу, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.

Судом встановлено, що 03 травня 2006 між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 , шляхом підписання заяви про відкриття рахунку та надання послуг, укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредитну картку тип: НОМЕР_1 , валюта: гривня, тип кредитного ліміту: фінансовий, сума кредитного ліміту: 250,00 гривень, базова процентна ставка: 36% з розрахунку 360 днів на рік, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. Погашення заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватись, як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і шляхом списання коштів з дебетової картки № НОМЕР_2 . Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 8).

У справі що переглядається, позивач просив стягнути з відповідача 20 203,56 грн заборгованості по процентам за користування кредитом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 03 травня 2006 року сторони узгодили базову процентну ставку за кредитом на момент підписання договору в розмірі 36% на рік.

Вказане не враховано судом першої інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за відсотками, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Так, зазначаючи, що надані позивачем, банком, докази взагалі не містили умов, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, суд у порушення вимог статей 89, 264-265, 382 ЦПК України не звернув уваги на те, що у заяві позичальника від 03 травня 2006 року, яку суду надав банк, процентна ставка зазначена 36% на рік (а.с. 8).

Підписавши заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, позичальник відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодив такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання.

Отже, оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом задовольнити частково, виходячи з наступного.

У заяві позичальника від 03 травня 2006 року сторони узгодили базову процентну ставку за кредитом на момент підписання договору в розмірі 36% на рік (а.с. 8).

Згідно довідки про видачу кредитних карток (а.с. 40), кредитна картка перевипускалась, термін дії останньої до травня 2013 року, а в анкеті-заяві сторони узгодили, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.

Проте, як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості (а.с. 5-7), відсотки за користування кредитом розраховувались за період з 08.09.2006 року по 30.09.2018 року.

Разом з цим, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками за період з 01.06.2013 року по 30.09.2018 року не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В анкеті-заяві сторони узгодили, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, тобто до 31.05.2013 року, що відповідає строку дії картки згідно довідки (а.с. 40).

Відтак, у межах строку кредитування до 31 травня 2013 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами кожного місяця. Починаючи з 01 червня 2016 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вказане позивач не мав права нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 5-7), станом на 31.05.2013 року (останній день строку дії картки) заборгованість за процентами з накопичувальним підсумком становила 3 776,49 грн (графа 12 Загальна заборгованість за процентами (накопичувальним підсумком)).

Таким чином, з урахуванням наведеного, вимоги про стягнення заборгованості за процентами підлягають частковому задоволенню: а тому з ОСОБА_1 слід стягнути на користь Банку заборгованість по процентам за користування кредиту в межах строку кредитування за період з 08.09.2006 року по 31.05.2013 року в розмірі 3 776,49 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу, колегія суддів виходить з наступного.

У заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути штраф.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, укладеним між ним та ОСОБА_1 , посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємну частину спірного договору.

Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (03 травня 2006 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (16 січня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Колегія суддів вважає, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_1 шляхом підписання заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вказані обставини свідчать про про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» штрафів: 500,00 грн штраф (фіксована частина); 1 228,94 грн (процентна складова)у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у заяві від 03 травня 2006 року, і колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині позовних вимог, а доводи апеляційної скарги щодо позовних вимог про стягнення штрафів не спростовують обґрунтованість вказаних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції крім порушень норм матеріального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга АТ КБ Приватбанк підлягає частковому задоволенню.

Оскільки оскаржуване судове рішення частково підлягає скасуванню апеляційний суд наводить розрахунок нового розподілу судових витрат.

Судом першої інстанції було стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

Враховуючи, що рішенням суду було стягнуто заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4 375,24 грн, також враховуючи, що рішення суду в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про часткове задоволення та стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3 776,49грн, колегія суддів приходить до висновку про необхідність і зміни розподілу судових витрат за подання позову шляхом його зменшення з 1 921,00 грн. до 595,32 грн.

Позивач при подачі апеляційної скарги сплатив 2881,50 грн. судового збору (а.с. 79).

Враховуючи, що рішенням суду оскаржувалось лише в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафів та апеляційну скаргу було задоволено лише в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3 776,49грн, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання апеляційної скарги з урахуванням принципу пропорційності у розмірі 496,19 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2022 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по процентам за користування кредитом за кредитним договором № б/н від 03.05.2006 року за період з 08.09.2006 по 31.05.2013 року у розмірі 3 776,49 грн.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2022 року в частині позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення штрафів - залишити без змін.

Змінити заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2022 року в частині розподілу судових витрат за подання позову шляхом зменшення його розміру з 1 921,00 грн. до 595,32 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 496,19 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова