КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8912/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2022року місто Київ

справа № 753/17797/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Трусової Т.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки майна в натурі з спільної часткової власності та стягненням грошової компенсації різниці вартості майна,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням уточненої заяви просив:

виділити йому в натурі із спільної часткової власності:

- 2-кімнату квартиру, загальною площею 55,8 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 866319 грн.;

- автомобіль ВМW Х5, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , ринковоювартістю 389067 грн.;

в порядку виділу визнати за ним право власності на вказану квартиру та автомобіль з одночасним припиненням права власності на частку в вказаному майні ОСОБА_1 ;

виділити відповідачу ОСОБА_1 2-кімнатну квартиру, загальною площею 67,0 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ринковоювартістю 1985384 грн.;

в порядку виділу визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 з одночасним припиненням його права власності на вказану квартиру;

стягнути з ОСОБА_1 на його користь в рахунок компенсації різниці у вартості виділеного в натурі майна кошти у сумі 364999 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 вересня 2016 року, яке набрало законної сили в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ним та ОСОБА_1 по 1/2 частині за кожним на:

квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

автомобіль ВМW Х5, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ;

квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказував, що після рішення суду відповідач одноособово користується вищевказаними квартирами, що змушує його з 15 вересня 2014 року винаймати собі житло, а узгодити з ОСОБА_1 дане питання не вдається.

Вважає, що з огляду на ситуацію що склалася між ним та відповідачем, майно, яке їм належить на праві спільної часткової власності, підлягає виділу в натурі частки майна, зі сплатою компенсації, що зумовлена різницею у вартості майна.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Припинено право ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на двокімнатну квартиру загальною площею 55,8 кв.м, жилою площею 29,3 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 866319 грн. та визнано право власності на дану 1/2 частку квартири за ОСОБА_2 .

Припинено право ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на автомобіль BMW X5, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 194533,50 грн. та визнано право власності на дану 1/2 частку автомобіля за ОСОБА_2 .

Припинено право ОСОБА_2 на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на двокімнатну квартиру загальною площею 67,0 кв.м, жилою площею 36 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 вартістю 992692 грн. та визнано право власності на дану 1/2 частку квартири за ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію різниці вартості майнав розмірі 364999 грн. та судові витрати в розмірі 12610 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В мотивування вимог апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції проігнорував той факт, що предметом спору у даній справі є виділ в натурі майна з спільної часткової власності та стягнення компенсації у вартості виділеного майна.

Вказувала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вимоги позивача щодо збільшення своєї частки у об`єкті нерухомого майна за рахунок передачі належних йому інших часток у іншому нерухомому майні іншому співвласнику, є по суті не виділенням частки у натурі, а примусовим обміном майном, що, у свою чергу, суперечитьвимогам ЦК України.

Зазначала, що позивач не довів, що спірними квартирами користується виключно вона та що вона чинить ОСОБА_2 будь-які перешкоди.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшло клопотання, в якому останній просив відкласти розгляд справи, оскільки він не має можливості бути присутнім під час розгляду апеляційної скарги у призначений час, у зв`язку із суттєвим погіршенням стану здоров`я (слабкість, температура, сильний головний біль, нежить, які вказують на ознаки распіраторної, а можливо й коронавірусної хвороби).

Колегія суддів відхиляє вказане клопотання, оскільки представник відповідача повторно не з'явився в судове засідання, призначене в Київському апеляційному суді та останній не надав доказів на підтвердження обставин, викладених у клопотанні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 вересня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частині за кожним на:

квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

автомобіль ВМW Х5, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ;

квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою Верховного Суду від 17 грудня 2019 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року залишено без змін.

На підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 вересня 2016 року справа №753/9691/15-ц, інформацію про ОСОБА_2 , як власника 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 200533000 від 17 лютого 2020 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 202380666 від 28 лютого 2020 року, відповідно.

Власником іншої 1/2 половини вказаного майна є вiдповiдач Кириченко Л.М.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для його задоволення та того, що припинення права відповідача на частку у спільному майні, яке є неподільним, з виплатою нею грошової компенсації вартості різниці вартості об'єктів поділу не завдасть їй істотної шкоди та не порушить її гарантоване Конституцією право власності, оскільки вона отримає рівноцінний об'єкт у право власності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об'єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об'єкта у самостійний об'єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об'єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об'єкта майна.

Вимога про виділення в натурі частки з майна шляхом збільшення такої частки за рахунок належного особі іншого майна у розумінні статті 364 ЦК України не є виділом у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 вересня 2016 року у справі №753/9691/15-ц, яке набрало законної сили вирішено спір про поділ майна між колишнім подружжям та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнали за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частині за кожним на:

квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

автомобіль ВМW Х5, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ;

квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилаючись на положення статті 364 ЦК України просив:

виділити йому в натурі із спільної часткової власності:

- 2-кімнату квартиру, загальною площею 55,8 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 866319 грн.;

- автомобіль ВМW Х5, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , ринковоювартістю 389067 грн.;

в порядку виділу визнати за ним право власності на вказану квартиру та автомобіль з одночасним припиненням права власності на частку в вказаному майні ОСОБА_1 ;

виділити відповідачу ОСОБА_1 2-кімнатну квартиру, загальною площею 67,0 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ринковоювартістю 1985384 грн.;

в порядку виділу визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 з одночасним припиненням його права власності на вказану квартиру;

стягнути з ОСОБА_1 на його користь в рахунок компенсації різниці у вартості виділеного в натурі майна кошти у сумі 364999 грн.

Тобто позивач фактично просив перерозподілити майно, що знаходиться у спільній частковій власності, інакше, ніж це здійснено за рішенням суду під час поділу спільного сумісного майна подружжя у справі №753/9691/15-ц.

Вимоги позивача у цій справі у контексті статті 364 ЦК України не є вимогами про виділ в натурі частки зі спільного майна, що перебуває у спільній частковій власності кількох осіб.

Відмовляючись від права власності на частку у праві на одне майно, ОСОБА_2 прагне набути права на збільшену частку в іншому спільному майні за рахунок частки, яка належить ОСОБА_1 .

Аналіз змісту статей 356, 364, 367 ЦК України дає підстави для висновку, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. Так, при поділі майно, що знаходиться у спільній частковій власності, розподіляється між усіма співвласниками і правовідносини спільної часткової власності припиняються. Натомість, при виділі частки зі спільного майна правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Тобто якщо особа пред'являє вимогу про виділення в натурі частки з такого майна, тоді такий виділ не може здійснюватися за рахунок іншого майна, яке належить цій особі.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статті 364 ЦК України, оскільки за таких умов виділ в натурі майна не відбувається, оскільки позивач прагне збільшити розмір своїх часток у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та автомобілі ВМW Х5, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , відмовляючись від права на частку в іншому нерухомому майні - квартиріза адресою: АДРЕСА_2 , тобто має місце вимога про здійснення перерозподілу часток співвласників.

Вимоги позивача про збільшення своєї частки у праві власності на один об`єкт за рахунок передачі належної йому частки у праві власності на інше нерухоме майно іншому співвласнику є по суті, не вимогою про виділ частки у натурі, а про примусовий обмін такими частками, що суперечить вимогам ЦК України, в тому числі положенням статті 364.

Аналогічні висновки щодо правил застосування статті 364 ЦК України у подібних правовідносинах зроблено Верховним Судом у постановах від 29 вересня 2021 року у справі №336/1137/19-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі №336/1136/19, від 24 травня 2022 року у справі №199/4241/20.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2 , оскільки у розумінні статті 364 ЦК України вимоги позивача не є вимогами про виділ в натурі частки із майна, яке перебуває у спільній частковій власності кількох осіб.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень тав межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов'язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК Українитака функціональність суду носить імперативний характер.

Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому обов'язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу juranovit curia.

При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curiaнеправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов'язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з'ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов'язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Проте суди попередніх інстанцій зазначених вимог закону не врахували та дійшли передчасного й формального висновку про відмову в задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правові норми, які підлягають застосуванню, на що мали повноваження згідно з вимогами ЦПК України. Суди в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надали належної правової оцінки доводам і доказам сторін, по суті спір не вирішили, тому дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За встановлених у цій справі обставин, колегією суддів проаналізовано можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 365 ЦК України.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Проте, у суду відсутні підстави для тлумачення положень частини другої статті 365 ЦК України у такий спосіб, що обов'язкове депонування позивачем грошових коштів, які відповідають вартості майна, на яке позивач просить припинити право відповідача, з виділенням йому цього майна, може бути замінено передачею позивачем відповідачу іншого майна, а не шляхом сплати грошової компенсації.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обов'язковою умовою застосування вимог цієї статті є попереднє депонування позивачем на рахунку суду вартості цієї частки.

Позивачем не вносилися на депозитний рахунок суду кошти у розмірі вартості 1/2 частини автомобіля ВМW Х5 та 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Також позивачем не надано доказів того, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні 1/2 частинами квартир.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач зазначив, що автомобіль ВМW Х5 знаходиться у його користуванні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача, з огляду на неможливість здійснювати примусове відчуження відповідачем належних їй часток у праві спільної часткової власності на спірне майно шляхом присудження їй в обмін іншого майна, від якого позивач відмовляється.

Суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув, а відтак дійшов помилкового висновку про задоволення позову, отже рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 на користь відповідача судові витрати у розмірі 15765 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки майна в натурі з спільної часткової власності та стягненням грошової компенсації різниці вартості майна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 судові витрати у розмірі 15765 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст рішення складено 21 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: