Справа № 509/957/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Сірман Г.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача, адвоката Батуріна С.Є.,

представника відповідача Прокуратури Одеської області Боднар Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

Держави України в особі Державної казначейської служби України,

Прокуратури Одеської області

про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,-

ВСТАНОВИВ:

05 березня 2015 року до Овідіопольського районного суду Одеської області з вказаним позовом звернувся громадянин ОСОБА_1 у якої зазначив, що він з 26.08.2010 р. по 11.11.2014 р. працював змінним електромеханіком на ДОК №154, який належав ТОВ «Іллічівський судноремонтний завод», яке з 30.04.2014 р. було реорганізоване у ПАТ «Іллічівський судноремонтний завод». У його обов`язки входило забезпечення ДОК №154 справним електротехнічним обладнанням під час робочої зміни і ніякого відношення до технічної цілісності корпусу та пов`язаної з цим плавучості ДОК №154 він не мав. 21.05.2011 р. він разом з командою у складі: змінного механіка ОСОБА_2 , який був його безпосереднім начальником, електрика, моториста та матроса ніс вахту. Внаслідок ветхості та неналежного утримання 45-ти річний ДОК №154 став протікати та тонути в зв`язку з чим виникла загроза його розлому навпіл. Змінний механік ОСОБА_2 про аварію повідомив керівництво заводу, яке прийняло рішення про постановку ДОК №154 на дно лиману разом із судном «Volgoneft-263», яке ремонтувалося у цьому ДОК.

За фактом аварії, що трапилася Іллічівська транспортна прокуратура 31.05.2011 р. порушила кримінальну справа №02 за ч.2 ст. 367 КК України, тобто службової недбалості, яка спричинила тяжкі наслідки. В межах цієї кримінальної справи позивач був притягнений до кримінальної відповідальності, 09.11.2011 р., йому, незважаючи на те, що він не являвся посадовою особою, було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, а справа з обвинувальним актом була направлена до Іллічівського міського суду Одеської області.

Як зазначив позивач, у процесі попереднього слідства, ще до пред`явлення йому звинувачення і без визначення його правового статусу, слідчим відносно нього були здійснені дії,які порушили його Конституційні права та свободи, а саме: слідчий почав безпідставно прослуховувати його телефонні перемовини, що є втручанням у його особисте життя; обрання відносно нього запобіжного заходуобмежило його право на свободу пересування, обрання місця мешкання, можливості залишення та повернення на територію України; накладення арешту на належне позивачу майно на тривалий час обмежили його права власності щодо вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном; відстороненням від роботи він був позбавлений засобів до існування чим були порушені конституційні права щодо можливості отримання заробітку на своє життя внаслідок вільно обраної ним праці, та отримання більшої за розміром пенсії у майбутньому, що завдало йому значної матеріальної та моральної шкоди.

Неправомірні дії слідчого, який без достатнього обґрунтування притягнув його до кримінальної відповідальності викликало у позивача захворювання, а усвідомлення, того що він, не будучи винуватим, може бути засудженим до реального строку позбавлення волі та відшкодовуванню більше двох мільйонів гривен матеріальної шкоди завдало йому душевних страждань і, таким чином, моральної шкоди.

09.04.2013 р. Іллічівський міський суд Одеської області прийняв постанову про повернення виділених відносно позивача матеріалів кримінальної справи для додаткового розслідування, де справа відносно нього Постановою слідчого від 30.12.2013 р. була закрита через відсутність у його діях складу злочину.

За таких обставин, після уточнення позовних вимог, позивач просив суд постановити рішення, яким стягнути з Державного бюджету України на його користь, в рахунок відшкодування завданої йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду шкоди в розмірі 468 767,47 гривень з яких: 151 218,47заробіток за час безпідставного відсторонення від роботи, 297 549,00 гривень моральної шкоди та 20000,00 гривень оплати гонорару за надання йому правової допомоги.

Представники Прокуратури Одеської області подали до суду заперечення та відзив на позовну заяву у яких позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали з тих мотивів, що право на відшкодування шкоди виникає у випадках встановлення судовими рішеннями незаконності дій органів дізнання, прокуратури і суду; не доведеності позивачем завдання йому моральної шкоди органами слідства; відсторонення від посади не являється підставою для звільнення з роботи; позивачем не доведений факт спричинення йому шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди та його вини, а також причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками, що настали; заявлені вимоги не підтверджені належними доказами; розмір гонорару про відшкодування якого просить позивач не підтверджений документами про сплату гонорару та детальним описом виконаних адвокатом робіт.

У судовому засідання позивач ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовної заяві та просили суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник Одеської обласної прокуратури просив суд у задоволені позову відмовити з мотивів викладених у запереченнях та відзиву, що містяться у матеріалах справи.

Державна казначейська служба України заперечень та відзиву на позовну заяву не надало, про дати розгляду справи сповіщалася належним чином, однак представник до суду не з`явився про причини неявки не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника ДКС України.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали цивільної і кримінальної справи Іллічівського міського суду №1511/584/2012 суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню в зв`язку з наступним:

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.01.2017р. справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією ЦПК, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією ЦПК.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

За приписами ст.ст. 4, 12, 13, 76-81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за заявою особи в межах заявлених нею вимог на підставі наданих сторонами належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, обов`язок подання яких покладено на сторони у справі.

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Оскільки законодавцем однозначного встановлено, що для відшкодування шкоди не потрібно встановлювати вину посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, то суд не погоджується з твердженнями представників прокуратури про те, що право на відшкодування у фізичної особи виникає після встановлення вини посадових та службових осіб відповідним рішенням суду.

Згідно частини сьомої ст. 1176 ЦК України право на відшкодування та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР у разі незаконного засудження громадянинові відшкодовується: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94-ВР).

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття13 Закону №266/94-ВР), про що було однозначно висловлено у Правовій позиції Верховного суду України викладеної у його постанові від 02.12.2015 р. по справі № 6-2203цс15.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з ст. 1177 ЦК України та ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» - відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України.

Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що згідно записів у трудової книжці (т.1 а.с.248-249), позивач ОСОБА_1 , з 26.08.2010 р. по 11.11.2014 р. працював змінним електромеханіком на ДОК №154 ТОВ «Іллічівський судноремонтний завод», яке, 30.04.2014р., було реорганізоване у Публічне акціонерне товариство «Іллічівський судноремонтний завод». 11.11.2014р. він був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП.

23.05.2011 р. позивач, разом з іншими працівниками, ніс вахту по місцю праці на ДОК №154, який став протікати, тонути і, за командою керівництва заводу, було затоплено.

По факту аварії, яка трапилась, Іллічівською транспортною прокуратурою Одеської області 31.05.2011р. була порушена кримінальна справа №02 по факту службової недбалості не визначених службових осіб, яка спричинила тяжкі наслідки за ч.2 ст. 367 КК України.

До порушення відносно позивача кримінальної справи і до пред`явлення йому постанови про притягненняйого якості обвинуваченого, старший помічник Іллічівського транспортного прокурора, який виконував функції слідчого (надалі слідчий) у Апеляційному суді Одеської області отримав дозвіл на зняття інформації з телефону ОСОБА_1 , чим було здійснено втручання у особисте життя позивача. Вказане підтверджене Поданням про проведення виїмки від 17.08.2011р. (т.1 а.с.250), Постановою апеляційного суду про надання дозволу на зняття інформації з каналів зв`язку від 18.08.2011р. (т.1 а.с.251) та Довідкою слідчого від 05.09.2011р. про дослідження дзвінків здійснених на номер та з номеру телефона належного ОСОБА_1 (т.1 а.с.252).Таким чином позивач довів, що було здійснено втручання у його особисте життя ще до порушення відносно нього кримінальної справи.

09.11.2011р. слідчим була прийнята Постанова про порушення відносно позивача кримінальної справи за звинуваченням його ускоєнні злочину, передбаченомуч.2 ст.367 КК України, тобто службової недбалості, яка спричинила тяжкі наслідки (т.1 а.с.143-144; 253-254, т.3 а.с. 190-193 кримінальної справи). Вказана постанова у цей день вручена ОСОБА_1 що підтверджено «Протоколом вручения постановления о возбуждении уголовного дела» від 09.11.2011р.(т.1 а.с.255).

09.11.2011р. позивачу була пред`явлена Постанова про притягнення його в якості обвинуваченого у скоєнні вказаного злочину після чого він був неодноразово допитаний в якості обвинуваченого, що підтверджено копією протоколу від 09.11.2011р. про пред`явлення звинувачення, роз`яснення його суті та вручення копії постанови про притягнення його в якості обвинуваченого та протоколами допиту обвинуваченого. (т. 1а.с. 15-16; 256-257; т.2 а.с. 22об 25; т.3 а.с.195-197; 205; 255; 257-262; 263-267 кримінальної справи)

У цей же день, 09.11.2011 р., слідчий вручив ОСОБА_1 . Постанову про обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, що підтверджено Постановою про обрання запобіжного заходу від 09.11.2011р. (т.1 а.с. 261-262) та підпискою про невиїзд (т.1 а.с. 263; т.3 а.с. 206-208 кримінальної справи).

Відповідно до цих документів ОСОБА_1 був зобов`язаний не залишати своє місце мешкання до закінчення досудового та судового слідства без дозволу слідчого, а тому суд погоджується з думкою позивача що цією дією він 2 роки 1 місяць та 21день з 09.11.2011р. по 30.12.2013р. був обмежений у реалізації своїх конституційних прав щодо свободи пересування та обрання місця мешкання.

Постановою від 16.12.2011р. на належний позивачу садовий будинок, який знаходився на ділянці АДРЕСА_1 слідчим (т.1 а.с.30) був накладений арешт (т.1 а.с. 264-267; т.3 а.с.268-271 кримінальної справи)

Постановою слідчого від 22.12.2011р., на належні ОСОБА_1 транспортні засоби, також був накладений арешт (т.3 а.с. 281 кримінальної справи; а.с.28, 29, 33 цивільної справи).

За інформацією, що міститься у довідці Територіального сервісного центру №15050 МВС України №31115/5150-340 від 03.11.2016р. та «Картки обліку у БД «Арешт»» обмеження на транспортні засоби належні позивачу були зареєстровані 27.11.2011, а зняті 12.11.2014р. на підставі постанови про закриття провадження по справі від 30.12.2013р., тобто через 2 роки 11 місяців та 15 днів ( а.с. 155; 159).

Як вказано у відповіді Іллічівської прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері №1170 вих-2014 від 06.11 2014р.(т.1 а.с.35) постанова про закриття провадження по справі від 30.12.2013р., якою були скасовані всі арешти та обмеження були направлені у КП «Овідіопольське БТІ» та УДАЇ МВС України в Одеській області для скасування цих арештів та обмежень лише 30.10.2014 року.

З огляду на вказане суд вважає доведеним, що діями слідчого на тривалий час були обмежені конституційні права позивача щодо права власності, тобто вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном.

З оглянутих клопотань (т.3 а.с.249-253; т.4 а.с.3-6 кримінальної справи) вбачається, що позивачем та його захисником подавалися клопотання про закриття провадження по справі через безпідставність звинувачення, так як на момент аварії ОСОБА_1 не виконував дій пов`язаних із службовою діяльністю іне був посадовою особою, однак слідчим обґрунтовані доводи сторони захисту були проігноровані, що свідчить про порушення ним діючої на той час ст. 22 КПК України в редакції 1960р., щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження справиі що, в решті решт, привело до притягнення невинної особи до кримінальної відповідальності та обмеженню його конституційних прав.

23.12.2011р. слідчим була прийнята Постанова про відсторонення ОСОБА_1 від посади змінного електромеханіка ДОК №154, що підтверджено копією «Постановления об отстранении обвиняемого от должности» від 23.12.2011р. (т.1 а.с 16-17; т.3 а.с.287-288 кримінальної справи).

На підставі Постанови слідчого від 23.12.2011р. про відсторонення обвинуваченого від посади керівництво ТОВ «ІСРЗ» 27.12.2011р. видало наказ №343/1-л «По личному составу» (а.с.18) згідно якого ОСОБА_1 був відсторонений від роботи без збереження заробітної плати на весь період досудового та судового слідства.

Повідомлення про закриття провадження по справі за вихідним №18/8233 разом з копією Постанови про закриття провадження по справі від 30.12.2013р. слідчий направив до ПАТ «ІСРЗ» тільки 20.08.2014р. (т.1 а.с.34 цивільної справи).

Отже, через позбавлення позивача роботи він на тривалий час залишився без засобів існування, а це потягло за собою зміну життя та додаткових зусиль щодо забезпечення себе всім необхідним для свого фізичного існування. Крім того, позивач надав суду листи непрацездатності із загострення хронічних захворювань які він пов`язує із безпідставним притягненням його до кримінальної відповідальності.

За таких обставин суд погоджується з твердженнями ОСОБА_1 , що діями слідчого без достатніх на те підстав були обмежені його Конституційні права, а тому його вимоги стосовно відшкодування неотриманої їм заробітної плати та завданої моральної шкоди повинні бути частково задоволені.

Так, позивач заявив вимогу про стягнення з держави неотриману ним середньомісячну заробітну плати в сумі 151 218,47 гривен за період 2 років та 11 місяців (59 місяців) починаючи з дати відсторонення від його 27.12.2011р. від роботи і до дати його звільнення з ПАТ «ІСРЗ» яке відбулося 11.11.2014 року.

Згідно довідки ПАТ «ІСРЗ»№41-073 від 06.06.2014р. заробіток позивача за період з листопада 2010р. по грудень 2011 року тобто за 12 місяців склав 30756,30 гривен(т. 1 а.с.36 цивільної справи).Таким чином, суд погоджується з позивачем, що його середнійзаробіток у місяць становив 2563,025 гривень.

Однак суд вважає, що період за який повинно бути стягнутий середньомісячний заробіток позивачем вказаний помилково.

Так, на підставі Постанови від 23.12.2021р. про відсторонення позивача від посади його фактичне відсторонення відбулося 27.12.2011р. згідно виданого по ПАТ «ІСРЗ» наказу №343/1-л, а тому суд вважає, що саме з цієї дати починається відлік строку відсторонення позивача від роботи.

Повідомлення про закриття провадження по справі до ПАТ «ІСРЗ» слідчий направив 20.08.2014 року. Оскільки слідчий своєчасно не направив до ПАТ «ІСРЗ» копію Постанови від 30.12.2013р про закриття провадження по справі, а тому суд вважає, що цією датою, 20.08.2014р., повинний закінчиться період у який діяла постанова про відсторонення позивача від роботи.

Відмову керівництва ПАТ «ІСРЗ» щодо допуску ОСОБА_1 до роботи неможливо ототожнити з діями правоохоронних органів, а тому відповідальність за це має нести керівництво акціонерного товариства

Таким чином, суд доходить до висновку, що позивач був відсторонений від роботи на підставі Постанови від 23.12.2021р. про відсторонення позивача від посади з 27.12.2011р. по 20.08.2014р. тобто 2 роки 8 місяців та 24 дні, або 32 місяці та 24 дні.

Отже, за час відсторонення позивача від роботи йому повинно бути відшкодовано 84067,05 гривень (32місяці х 2563,02грн = 82016,64 грн + (2563,02грн :30 дней =85,43 грн в день х 24 дні = 2050,41 грн) = 84067,05 грн) , а тому позовні вимоги у цієї частині підлягають частковому задоволенню.

З досліджених документів вбачається, що порушення конституційних прав ОСОБА_1 почалося з 17.08.2011р., коли слідчий отримав у Апеляційномусуді Одеської області дозвіл про отримання у ЗАТ «Київстар» роздруківок телефонних розмов ОСОБА_1 , що є втручанням у особисте життя позивача і тривало до 11.11.2014р., тобто до дня його звільнення з роботи ПАТ «ІСРЗ».

Таким чином суд доходить до висновку, що загалом термін порушень конституційних прав позивача тривав 3 роки 2 місяці та 25 днів або 38 місяців та 25 днів, а тому за цей час повинна бути відшкодована моральна шкода, яка була завдана позивачу незаконними діями слідчого, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць,що діє на час розгляду справи.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" розмір мінімальної зарплати у 2021році складає 6000,00 гривень на місяць, або 200,00 гривень в день (6000грн : 30днів = 200 грн), а тому суд вважає, що на користь позивача повинно бути відшкодована моральна шкода в розмірі 240500,00 гривень (6000грн х 38 місяців = 228000 грн + (25 днів х 200грн = 12500) = 240500 гривень.

Пунктом 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати пов`язані з наданням правової допомоги підлягають відшкодуванню.

Позивачем надані суду копії укладених з адвокатами договорів про надання йому правової допомоги з визначенням оплати гонорару у твердій фіксованій сумі, розрахунок гонорару та п`ять квитанцій: б/н від 28.02.2015р.;№17 від 18.07.2016р.; №11 від 17.05.2018р.; №9 від 21.06.2018р. та №18 від 30.08.2019р. про оплату позивачем адвокатам гонорару за надану ними правової допомоги на загальну суму у 23000,00 гривень. З огляду на тривалість розгляду справи, витраченого на це часу та її складність суд вважає цю суму гонорару обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.12, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в рахунок відшкодування завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду шкоди на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

- втрачений заробіток за час відсторонення його від роботи в сумі 84067,05 (вісімдесят

чотири тисячі шістдесят сім гривень 05 копійок) гривень

- моральну шкоду в розмірі 240500,00 (двісті сорок тисяч п`ятсот) гривень

- 23000,00 (двадцять три тисячі) гривень з оплати наданої йому правничої допомоги.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Одеський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після розгляду справи апеляційним судом і прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складено 27.06.2022 року.

Суддя А.І.Бочаров