Справа № 148/843/21
Провадження №2/148/59/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року Тульчинський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Штифурко Л.А.

секретаря Лиженко Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Тульчина за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Тульчинська міська рада про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

встановив:

Позивач звернувся в суд з вказаним вище позовом та в обгрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати, ОСОБА_4 . Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається з земельної ділянки загальною площею 2,34 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тарасівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області; 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги після померлої ОСОБА_5 є її чоловік, відповідач ОСОБА_2 , позивач та його брат, відповідач ОСОБА_3 , які звернулися до Тульчинської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, тобто є такими, що спадщину прийняли.

Разом з тим, як стало відомо позивачеві від нотаріуса, існує заповіт, посвідчений 13.02.2009 секретарем Тарасівської сільської ради Тульчинського району, згідно якого ОСОБА_4 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, заповідає ОСОБА_3 .

Однак відповідач ОСОБА_2 повідомив позивача про те, що його дружина ОСОБА_4 ніякого заповіту не складала і не підписувала, і навіть не знала про його існування. Це він склав і підписав той заповіт без відома своєї дружини. ОСОБА_4 була неграмотною, вона не вміла ні читати, ні писати.

Позивач вважає, що, оскільки його мати не підписувала заповіту від 13.02.2009, його не вчиняла, доручення від свого імені на вчинення такого правочину батьку не надавала, а тому такий заповіт є нікчемним та нечинним. У звязку з чим просить застосувати наслідки нікчемності правочину (заповіту, посвідченого 13.02.2009 секретарем Тарасівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області Ліванчук Т.В., зареєстрованого під №3), а саме: скасувати чинність цього заповіту, позбавити права спадкування за заповітом ОСОБА_3 , який визначений розпорядженням заповідача в якості спадкоємця за заповітом; визнати право на спадщину за законом на загальних підставах за спадкоємцями, які у визначений статтею 1270 ЦК України строк подали заяву про прийняття спадщини.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Суду пояснили, що мати позивача була неграмотною та їй навіть не було відомо про те, що ОСОБА_2 вчинив такий заповіт від її імені. Оскільки підпис на заповіті не належить заповідачу вважають, що заповіт є нікчемним, що не потребує визнання його недійсним в судовому порядку. Просили застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, судові витрати залишити за позивачем.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. У своєму відзиві позовні вимоги не визнав та просив в задоволені позову відмовити (а.с.64). В своїй заяві від 15.06.2022, яка надійшла на адресу суду, просить справу розглядати без нього.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. До суду він нього надійшла заява, в якій він позовні вимоги визнає в повному обсязі. В своїй заяві від 05.07.2021 (а.с. 59-60) вказує, що саме він склав оспорюваний заповіт без відома своєї дружини ОСОБА_4 . Також від нього до суду надійшла заява від 16.06.2022, в якій він просить розгляд справи провести за його відсутності.

За таких обставин суд розглянув справу у відсутність відповідачів на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії свідоцтва про смерть, виданого 28.11.2020 Тульчинським районний відділом ДРАЦС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) , судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 91 рік в с. Тарасівка Тульчинського району Вінницької області (а.с.12).

Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.05.1952 (а.с. 13).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ( а.с.14).

З копії державного акту ІV ВН №028922, виданого 06.11.2002 Тульчинською районною державною адміністрацією ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 2,34 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тарасівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області (а.с.15).

З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.10.2007 судом встановлено, що власниками житлового будинку по АДРЕСА_1 по 1/2 частці кожен є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.16).

Також судом встановлено, що 13.02.2009 секретарем Тарасівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області Ліванчук Т.В. посвідчено заповіт, зареєстрований в реєстрі за №3, згідно якого ОСОБА_4 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, заповідає ОСОБА_3 (а.с. 17).

Згідно копії паспорта НОМЕР_3 , виданого 20.07.2005 П-во Росії, Україна, померла ОСОБА_4 була громадянкоюРосійської Федерації (а.с. 19)

З копії спадкової справи № 154/2021, відкритої після смерті ОСОБА_4 , встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , звернувшись до нотаріальної контори з відповідними заявами про прийняття спадщини (а.с. 115,119, 120). Згідно копії заяви ОСОБА_1 від 17.05.202, він просить нотаріуса зупинити вчинення нотаріальних дій щодо видачі свідоцтв після смерті ОСОБА_4 (а.с.121) у звязку зі зверненням до суду щодо застосування наслідків нікчемності правочину.

Згідно ухвали суду від 12.08.2021 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №6007/6008/6009/6010/21-21 від 17.11.2021, підписи у графі "Підпис" у двох примірниках заповіту від 13.02.2009, посвідченого секретарем Тарасівської сільської ради Тульчинського району Ліванчук Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3 та на сторінці 21 під №3 в журналі реєстрації нотаріальних дій за 2008-2010 роки, - виконані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.136-141).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно ч.ч.1, 4 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За змістом ч.ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1 та 5 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За загальним правилом, судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини, якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

За правилами ст. 236 цього Кодексу нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Роз`ясненнями, що викладені в п. 5 «Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Також у п. 7 цієї Постанови вказано, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог ст. 15 ЦК України.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у ч.1 ст. 215 ЦК України, так і у ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 в справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61- 34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження №61- 5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Згідно ч.ч. 1 , 2 ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Таким чином, непідписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та, відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, це має наслідком його нікчемність. Такого правового висновку прийшов Верховний суд у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17 (провадження №61-40992св18).

Відповідно до пункту 6 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24753/0/413 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред`являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту.

Оскільки в ході судового розгляду встановлено, що заповіт від 13.02.2009, посвідчений секретарем Тарасівської сільської ради Тульчинського району Ліванчук Т.В., зареєстрований в реєстрі за №3 підписано ОСОБА_2 , а не спадкодавицею ОСОБА_4 , що підтверджено висновком експерта №6007/6008/6009/6010/21-21 від 17.11.2021, суд доходить висновку про нікчемність цього заповіту із дати його вчинення, тобто з 13 лютого 2009 року, та є таким, що за його умовами юридичні наслідки не настають. З огляду на вказане вимога позивача про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину щодо позбавлення ОСОБА_3 права на спадкування за заповітом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 є обгрунтованою та підлягає задоволенню, а вимога щодо скасування чинності заповіту не підлягає задоволенню, оскільки нікчемний правочин не породжує прав та обовязків.

Щоо стосується вимоги про визнання права на спадщину за законом на загальних підставах, суд вважає, що вона не може бути задоволена з огляду на таке.

Як слідує з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний (нікчемний) правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов`язані з його недійсністю. Відтак, визнання права на спадщину за законом на загальних підставах за спадкоємцями, які подали заяву про прийняття спадщини, не може розглядатися судом як наслідок недійсності нікчемного правочину.

Згідно ч .4 ст. 1257 ЦК України у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

За вказаних обставин, суд не може перебирати на себе повноваження нотаріуса, який при видачі свідоцтва про право на спадщину обов`язково перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

Такий висновок суду узгоджується із змістом ст. 1223 ЦК України, якою передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені устаттях 1261-1265 цього Кодексу.

У виниклих між сторонами правовідносинах встановлення нікчемності заповіту має наслідком його невиконання, а тому спадкування здійснюється за законом на загальних підставах.

Судові витрати суд залишає за позивачем, оскільки таке бажання він висловив в своїй заяві.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 13, 76-81, 141, 89, 244, 263-265, 268, 273 ЦПК України суд,

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - заповіту ОСОБА_4 , посвідченого секретарем Тарасівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 13.02.2009, зареєстрованого в реєстрі за № 3, а саме: позбавити ОСОБА_3 права спадкування за даним заповітом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.А. Штифурко