Дата документу 21.12.2022 Справа № 336/7022/19
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 336/7022/19 Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В.
Провадження №22-ц/807/2078/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Подліянової Г.С.,

суддів: Гончар М.С.,

Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Працевитого Геннадія Олександровича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив до ОСОБА_1 про захист прав споживачів.

В уточненому позові зазначив, що 01 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу будівельних матеріалів, а саме: тротуарної плитки, на виконання якого позивач сплатив стороні по договору 49700 грн. Після отримання плитки позивач облаштував покриття ділянки садиби за адресою: АДРЕСА_1 , де він постійно проживає. За спливом зимового періоду 2018-2019 років плитка почала тріскатися та руйнуватися, що зумовило звернення позивача до відповідача з вимогою усунути виявлені недоліки. Відповідач відвідав садибу позивача і констатував, що плитка має істотні недоліки, тобто є товаром неналежної споживчої якості, проте від проведення обов`язкової в силу ч. 4 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» за рахунок продавця експертизи відповідач ухилився. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач в порядку та строки, встановлені законодавством, і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору має право вимагати від продавця чи виробника розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи.

Так як недолік тротуарної плитки є істотним в розумінні пункту 12 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_2 просив розірвати договір від 01 серпня 2018 року стягнути на його користь вартість продукції неналежної якості в сумі 49700 грн 36 коп

.

01 жовтня 2019 року відповідач припинив підприємницьку діяльність, і оскільки права та обов`язки фізичної особи-підприємця зберігаються за суб`єктом правовідносин як за фізичною особою, просив про стягнення означених сум з відповідача як фізичної особи, а також про покладення на відповідача процесуальних витрат з отримання професійної правничої допомоги в сумі 4800 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2020 року позов задоволено. Розірвано договір купівлі-продажу, укладений 01 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , грошові кошти за договором в сумі 49700 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави 768,40 грн.

02 жовтня 2020 року ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Працевитого Г.О. звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2020 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2020 року за заявою ОСОБА_1 скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2020 року у цій справі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року позов задоволено. Розірвано договір купівлі-продажу, укладений 01 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , грошові кошти за договором в сумі 49700 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати з отримання професійної правничої допомоги в сумі 42000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави 768,40 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Працевитого Геннадія Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи; порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року у цій справі скасувати і постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем не надано належних та достовірних доказів щодо істотних недоліків товару, в матеріалах справи відсутній висновок експерта щодо цього питання, не розмежовано права споживача, які відносяться до категорії товарів, що мають недоліки (право на безоплатне усунення недоліків товару) та до категорії товарів, що мають істотні недоліки (право на обмін товару) й не враховано, що саме споживач повинен підтвердити існування дефектів продукції (товару) і дати згоду на проведення експертизи продукції; не було взято до уваги того факту, що тротуарна плитка є штучним товаром невеликої кількості і невідповідність шести плиток не може свідчити про невідповідність якості товару інших сотень плиток. Крім того, судом не було надано оцінки того, що ОСОБА_1 не надав послуги з встановлення тротуарної плитки і судом не було перевірено правильності виконання будівельних робіт при встановлені тротуарної плитки, що потребує спеціальних технічних знань для особи яка таку плитку встановлює. Отже, ОСОБА_2 до позовної заяви не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2022 року це 248 100 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» з 1 січня 2022 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2481,00 грн (2481,00 грн Х 100 = 248 100 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову в даній справі в оскаржуваній її частині становить 49 700 грн, яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наданими позивачем доказами підтверджено факт укладення договору між сторонами, право споживача на належну якість продукції встановлено ст.6 Закону України «Про захист прав споживачів», яка покладає на продавця обов`язок передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про продукцію. Відповідач надавши позивачу продукцію неналежної якості має нести відповідальність щодо відшкодування понесених витрат на придбання даної продукції.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Свідоцтво про державну реєстрацію ) укладений договір купівлі-продажу будівельних матеріалів, а саме: тротуарної плитки, на виконання якого позивач сплатив стороні по договору 49700 грн (а.с. 6-7).

Пункт 1.1 Договору зазначає, що постачальник (відповідач) зобов`язується передати у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти бетонні вироби (надалі-товар) і оплатити його у строки встановлені цим договором.

Пункт 3.4 Договору визначено, що розрахунки здійснюються у готівковій формі.

Пункт 6.2 Договору визначено, що постачальник надає гарантію на товар два роки з моменту поставки товару.

Згідно з п. 2.5 Договору об`єкт, на який здійснюється поставка товару, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Як випливає з товарного чеку № 015 від 02 серпня 2018 року, суму, що утворює ціну договору купівлі-продажу, в цей день повністю сплачено позивачем. В чеку визначено найменування: плитка тротуарна 115 кв.м. (далі по тексту плитка), вартість 49 700 грн, на товарному чеку стоїть печатка відповідача, як ФОП « ОСОБА_1 », Свідоцтво про державну реєстрацію (а. с. 7).

29 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до ФОП ОСОБА_1 із Заявою про проведення експертизи, в якій зазначив, що ним було придбано плитку 02 серпня 2018 року за товарним чеком № 105. 29 липня 2019 року виявив недоліки, так як товар знаходиться на гарантії та на підставі ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» вимагав проведення експертизи за рахунок ФОП « ОСОБА_1 » в його присутності, про місце і час проведення просив повідомити за контактним номером телефону у триденний строк (т. НОМЕР_1 ). У випадку не виконання вимог ОСОБА_2 залишає за собою право на звернення до Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області, до суду для відшкодування матеріальних та моральних збитків. На даній вимозі стоїть дата вручення 31 вересня 2019 року та підпис (а.с.9).

Позивачем до позовної заяви надані фото тротуарної плитки, з яких вбачаються розтріскування окремих фрагментів плитки (а.с. 23-25).

01 жовтня 2019 року сталося припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робі або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договір про купівлю-продаж, в якому покупцем є фізична особа, є публічним договором, тому суд знаходить за необхідне при вирішенні спору застосовувати правила законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.91 № 1023-XII (Далі-Закон) регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на належну якість продукції та обслуговування.

Пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Положення частини першої статті 5 Закону України "Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції" вказують на те, що продукція є такою, що має дефект, у разі, коли вона не відповідне рівню безпеки, на яку споживач або користувач має право розраховувати виходячи з усіх обставин, зокрема пов`язаних з розробленням, виробництвом, обігом, транспортуванням, зберіганням, встановленням, технічним обслуговуванням, споживанням, використанням, знищенням (утилізацією, переробкою) цієї продукції, а також наданням застережень та іншої інформації про таку продукцію, а стаття 6 цього Закону вказує на обов`язок потерпілого довести: наявність шкоди: наявність дефекту в продукції; наявність причинно-наслідкового зв`язку між дефектом в продукції та шкодою.

Порядок повернення сплачених за товар, що використовувався та на думку споживача має певний недолік, грошових коштів та обміну товару не належної якості на аналогічний товар належної якості регламентується та чітко встановлений ст. 8 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно до вимог договору та цивільного законодавства.

Право споживача на належну якість продукції встановлено статтею 6 Закону України «Про захист прав споживачів», яка покладає на продавця обов`язок передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Статтею 678 ЦК України внормовані правові наслідки передання товару неналежної якості.

Відповідно до частини другої ст. 678 ЦК України у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором:1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми;2) вимагати заміни товару.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; вимагати заміни товару на такий же товар або аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Відповідно до частини третьої статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 цього Закону, гарантійний строк - це строк, протягом якого виробник (продавець, виконавець або будь-яка третя особа) бере на себе зобов`язання про здійснення безоплатного ремонту або заміни відповідної продукції у зв`язку з введенням її в обіг.

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця) або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; заміни товару на такий же товар або аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Підставою для задоволення вимоги про розірвання договору та повернення сплаченої суми за товар, є істотний недолік цього товару, який робить неможливим його використання в цілому.

Істотним недоліком Закон називає такий недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з таких ознак, а саме: він взагалі не може бути усунутий, його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів, він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором (пункт 12 частини першої статті 1 Закону).

Системний аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що для встановлення істотності недоліку товару необхідно наявність таких ознак: неможливість чи недопустимість використання товару за призначенням; виникнення недоліку з вини виробника (продавця, виконавця); повторний прояв недоліку з незалежних від споживача причин після його усунення, а також наявність хоча б однієї з таких ознак: він взагалі не може бути усунений; його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

Зібраними у справі доказами підтверджено факт продажу відповідачем позивачу будівельних матеріалів, а саме тротуарної плитки з недоліком, оскільки протягом гарантійного строку встановленого між сторонами, одразу після зими 2018-2019 років майже вся втратила споживчі якості, що виразилось у розтріскуванні окремих фрагментів цієї плитки. Зазначені обставини встановлені на підставі показань наданих суду першої інстанції свідків, фотозображеннями.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані недоліки підпадають під визначення істотного недоліку, оскільки цільовим призначенням тротуарної плитки є забезпечення якісного пересування по ній фізичних осіб та предметів матеріального світу.

Вказані обставини не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами. При цьому слід зауважити, що тягар доказування відсутності істотного недоліку товару покладеий саме на відповідача, а останній не довів належну якість товару, відсутності в ньому істотних недоліків та існування інших обставин, які звільнили б його від відповідальності, клопотання про призначення відповідної судової експертизи для встановлення існування недоліків товару не заяваляв.

Частиною чотирнадцятою статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що вимоги споживача, передбачені цією статтею,не підлягають задоволенню, якщо продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) доведуть, що недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання. Споживач має право брати участь у перевірці якості товару особисто або через свого представника.

Згідно статті 17 Закону України «Про захист прав споживачів» за умови виникнення необхідності у визначенні причин втрати якості товару під час гарантійного строку продавець зобов`язаний провести експертизу продукції; при цьому на споживача покладається обов`язок лише довести наявність істотного дефекту продукції, тягар доказування причин виникнення недоліку товару покладений на продавця.

Отже, відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 17 Закону у разі коли під час гарантійного строку необхідно визначити причини втрати якості продукції, продавець (виконавець, виробник) зобов`язаний у триденний строк з дня одержання від споживача письмової згоди організувати проведення експертизи продукції. Експертиза проводиться за рахунок продавця (виконавця, виробника). Якщо у висновках експертизи буде доведено, що недоліки виникли після передачі продукції споживачеві внаслідок порушення ним встановлених правил використання, зберігання чи транспортування або дій третіх осіб, вимоги споживача не підлягають задоволенню, а споживач зобов`язаний відшкодувати продавцю (виконавцю, підприємству, яке виконує його функції) витрати на проведення експертизи. Споживач, продавець (виконавець, виробник) мають право на оскарження висновків експертизи у судовому порядку.

Тобто, відповідно до цієї статті обов`язок організації проведення експертизи продукції покладено на продавця. Проте вказані дії продавцем мають бути вчинені за згодою покупця та при його зверненні з приводу втрати якості продукції. Саме на споживача покладається обов`язок довести, що протягом гарантійного строку виявлено недолік товару, а тягар встановлення причин виникнення недоліку товару покладений на продавця.

У положеннях статей 81, 82 ЦПК України встановлено правила звільнення сторони від доказування та розподілу доказування між сторонами.

Згідно з положенням, передбаченим статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права немає вказівки про перерозподіл обов`язків доказування.

При вирішенні спорів про захист прав споживачів необхідно враховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання лежить на продавцеві.

Тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, лежить на виконавці. Відповідно до зазначених вище норм Закону вина виконавця у неналежному виконанні зобов`язання презюмується. Вимоги споживача не підлягають задоволенню тільки у разі, якщо виконавцем буде доведено, що недоліки у виконаних роботах або наданих послугах виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили.

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, встановивши факт продажу позивачу товару неналежної якості та недоведення відповідачем факту виникнення недоліків товару внаслідок порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для розірвання договору купівлі-продажу бетонних виробів (тротуарної плитки) та повернення сплачених за товар грошових коштів.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції врахував вищевказані норми закону та дійшов вірного висновку про те, що саме відповідач повинен був довести наявність недоліку товару, що підтверджується змістом частини чотирнадцятої статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої вимоги споживача, передбачені цією статтею, не підлягають задоволенню лише у тому випадку, коли продавець доведе, що недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання. Однак, відповідачем належних та допустимих доказів щодо відсутності його вини в псуванні тротуарної плитки (тріщини) суду надано не було.

Судом першої інстанції вірно встановлено відсутність обставин, які б свідчили, що недолік товару виник внаслідок порушення позивачем правил користування товаром або його зберігання.

Оскільки відповідач продав позивачу товар неналежної якості, який зі слів свідків після зимового періоду 2018-2019 року майже вся втратила споживчі якості, що виразились у розтріскуванні окремих фрагментів цієї плитки, в період дії строку дії гарантії на товари визначений у п.6.2 Договору купівлі-продажу від 01 серпня 2016 року, звернення позивача до продавця з вимогою проведення експертизи проігноровано ОСОБА_1 , отже договір купівлі-продажу та повернення коштів підлягає задоволенню, так як покупець не отримав очікуване при його укладені, у зв`язку з чим твердження позивача про наявність істотних недоліків товару, які і є підставою для розірвання договору, не спростовані відповідачем.

Згідно зі статтею 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети.

Право позивача відмовитися від договору за наведених обставин внормоване законодавством про захист прав споживачів (ст. 8 Закону).

Крім того, таке його право закріплено в статті 651 ЦК України, відповідно до якої договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

При цьому істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як встановлено судом, формальні підстави для розірвання договору наявні.

Наслідки розірвання договору у зв`язку з істотним порушенням його умов однією із сторін внормовані частиною 5 статті 653ЦК України, відповідно до якої у випадку розірвання договору через його істотне порушення однією із сторін друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (ч. 1 ст. 623).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Надані суду письмові докази, зокрема: договір від 01 серпня 2018 року, чек про сплату послуг за договором, претензії, адресовані замовником продавцю, підтверджують наявні між сторонами правовідносини (а.с. 6-8), а також спростовують твердження відповідача про відсутність доказів укладення договору, відсутність доказів предмету договору, а також оплати вартості поставленої продукції.

У Пункті 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі№ 338/180/17 зроблено висновок, що у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

Відповідно до статтей 51, 52, 598-609 ЦК України однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльностіфізичної особи (виключення з реєстру суб`є/ктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати.

ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 3-788 гс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 12-113гс18.

З огляду на викладене, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підлягають задоволенню, вимоги про стягнення понесених позивачем на виконання договору, який розірваний через порушення його умов відповідачем, збитків.

Доводи апелянта про те, що він не отримував заяви позивача про проведення експертизи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки за умови, що вчинення означених дій є обов`язком продавця. Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 навіть за умови неотримання заяви позивача мав таку можливість з моменту отримання ним копії заочного рішення суду, яке сталося 14 вересня 2020 року, аж до ухвалення оскаржуваного рішення, проте вказаних дій він не вчинив.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач повинен був довести наявність недоліків товару є безпідставні, оскільки спростовуються змістом частини чотирнадцятої статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої вимоги споживача, передбачені цією статтею, не підлягають задоволенню лише у тому випадку, коли продавець доведе, що недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання. Відповідачем не доведено, що недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання.

Таким чином, судова колегія вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Що стосується стягнення судових витрат на правову допомогу, колегія суддів виходить із такого. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Поряд з цим, колегія суддів виходить з того, що судові витрати є своєрідним важелем впливу на позивача при поданні ним безпідставних позовів та додатковим тягарем для відповідача при доведенні позовних вимог та задоволенні таких судом.

Як зазначено судом першої інстанції, позивачем до уточненої заяви додано копію договору про надання правової допомоги від 29 жовтня 2019 року, квитанції про сплату ним послуг з надання правничої допомоги (а. с 115-120). Розмір понесених позивачем витрат на отримання правничої допомоги відповідає наведеним в частині 4 статті 137 ЦПК України чинникам. Розмір обчислених видатків зі сплати професійної правничої допомоги становить 4600 грн (1200 грн + 1500 грн + 1500 грн + 400 грн), а не 4800 грн, як зазначено в наданому адвокатом розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний розрахунок містить посилання саме на ті додатки, які згадав суд, посилання на 4800 грн як на суму цих складових є наслідком помилки.

З врахуванням наведеного та того, що стороною позивача підтверджено належними доказами понесення витрат на правову допомогу у розмірі 4600,00 грн, доводи апеляційної скарги висновків суду у цій частині не спростовують.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права, що згідно правил ЦПК України не є підставою для скасування правильного і законного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Оскільки в цій справі апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишенню без змін, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Працевитого Геннадія Олександровича - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 21 грудня 2022 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.