Номер провадження: 22-ц/813/3699/22
Справа № 501/1829/20
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 (а.с.2-4), в якому просить зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач мотивує тим, що їй, ОСОБА_3 , на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована, але не мешкає відповідач ОСОБА_1 .

У зв`язку з реєстрацією відповідача у вказаній квартирі, у позивача виникають обов`язки перед Державою по сплаті витрат по утриманню квартири, а саме оплата утримання будинку, прибудинкової території, споживання газу (за відсутності лічильника, водопостачання, водовідведення, опалення квартири тощо). Ці витрати для неї є значними. Відповідач категорично відмовляється добровільно скасувати свою реєстрацію, тим самим позбавляє позивача законної можливості вільно користуватися та розпоряджатися власним майном, у зв`язку з чим вона була вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Короткий зміст зустрічної позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 (а.с.22-23) в якому просить зобов`язати відповідача ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення їх до спірної квартири. У задоволенні позову ОСОБА_2 просить відмовити в повному обсязі.

Свої вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 , перешкоджає їй ( ОСОБА_1 ) та її неповнолітньому сину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживати в квартирі АДРЕСА_1 , не пускає їх в квартиру, не надає ключі від неї, мотивуючи свої дії тим, що вона є єдиною спадкоємицею, тому просить примусово її вселити в спірну квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10 червня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області) про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення відмовлено в повному обсязі.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а зустрічні позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні зустрічного позову, а також про задоволення позову ОСОБА_1 .

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 30 листопада 2022 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

29 листопада 2022 року до Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка вмотивована тим, що в Україні з 24 лютого 2022 року введено режим воєнного стану, а також з 15 листопада по 24 листопада 2022 року російською федерацією були здійснені масовані ракетні обстріли цивільної та критичної інфраструктури України у зв`язку із чим Одеська область є частково знеструмленою.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Таким чином, поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 12 грудня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_6 , на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 квітня 2019 року, виданого приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К., зареєстрованого в реєстрі за №976, та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 квітня 2019 року (а.с.9,10).

Із копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , від 07 червня 2019 року вбачається, що після реєстрації шлюбу позивач змінила своє прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » (а.с.11).

Довідка про склад зареєстрованих у житловому приміщенні свідчить, що у квартирі АДРЕСА_1 , окрім позивача також зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.8).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 підтвердила факт не проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Згідно із положень ч. 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У відповідності до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням).

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 за адресою своєї реєстрації не проживає понад встановленого законом строку, договору найму цього житла з позивачем вона не укладала, а її реєстрація обмежує права позивача у володінні, користуванні і розпорядженні своєю власністю, чим порушується право власності на житло, яке гарантоване Конституцією та законами України, суд дійшов правильного висновку, що позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо вимог зустрічного позову суд першої інстанції правильно зазначив наступне.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою, ОСОБА_1 , окрім іншого, посилалась на ті обставини, що відповідач (за зустрічним позовом) перешкоджає їй та її неповнолітньому сину ОСОБА_5 , 2004 року народження, проживати в квартирі АДРЕСА_1 , не пускає їх в квартиру, не надає ключі від неї, мотивуючи свої дії тим, що вона є єдиною спадкоємицею. Вважає, що на рівних правах з позивачем вона разом з сином має право користуватись спірною квартирою.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Всупереч вказаним нормам, позивачем (за зустрічним позовом) не було надано суду доказів на підтвердження її права володіння або користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Не надано жодних доказів які б підтверджували обставини, які викладені в зустрічному позові, в тому числі, що позивач цікавилась спірною квартирою, приймала участь в утримуванні квартири, застосовувала заходи в збережені за собою права на користування спірною квартирою.

Також, суд першої інстанції правильно зазначав, що права неповнолітньої дитини не порушуються, оскільки в справі, яка розглядається судом, питання про виселення дитини, про скасування місця реєстрації дитини, визнання дитини, такою, що втратила право користування житловим приміщенням не розглядаються, такі вимоги позивачем не заявлялись.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, право на звернення до суду в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені або невизнані, або оспорюються.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

Верховний Суд України у справах № 6-658цс15, №6-849цс15, № 6-84цс14, № 6-94цс13, висловлював наступну правову позицію: з урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За правилами частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 , оскільки нею не надано належних доказів порушення її прав, а відтак, заявлені позовні вимоги не підлягали задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті. Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 та її неповнолітній син не є та не були членами сім`ї позивача ОСОБА_2 .

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 грудня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк