ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 червня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/2873/21

Головуючий у першій інстанції Ченцова С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/448/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.

секретар: Патук А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (суддя Ченцова С.М.), ухвалене о 13 год. 11 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 15 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути перешкоди в користуванні належним йому майном (квартирою), визнавши ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . Позов мотивовано тим, що позивач є власником 2/3 частини вказаної квартири, а ОСОБА_4 є власником 1/3 частини квартири. ОСОБА_1 посилався, що ОСОБА_3 зареєстрований за вказаною адресою, проте фактично з дня реєстрації в ній не проживає та не з`являється, участі в утриманні житла не приймає, комунальні платежі не здійснює, отже втратив право на користування квартирою внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік.

У ході розгляду справи відповідач ОСОБА_3 подав до суду копію свідоцтва про зміну імені, відповідно до якого він змінив прізвище ОСОБА_5 на ОСОБА_6 , про що 21 вересня 2017 року складено відповідний актовий запис №118 (а.с.65).

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено; визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 . Рішення суду мотивовано тим, що позивач довів той факт, що відповідач понад один рік не проживає за місцем реєстрації.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не втрачав свого права користування спірним житловим приміщенням, оскільки були певні перешкоди у проживанні зі сторони брата, з приводу чого ОСОБА_2 звертався до поліції і було відкрито кримінальне провадження. Також у період з 24 грудня 2019 року по жовтень 2020 року відповідач працював за межами м.Чернігова, отже відсутність у цей час за місцем проживання (реєстрації) вважає поважною.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , оскільки за вказаною адресою не проживає без поважних причин понад один рік.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що 27 липня 2007 року Новозаводською районною у м.Чернігові радою було видано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 свідоцтво про право власності на житло, а саме: на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.17).

03 жовтня 2007 року було зареєстровано право власності по 1/3 частині кожному на вказану квартиру за ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (а.с.18).

ОСОБА_7 змінив прізвище на ОСОБА_8 , про що в Книзі реєстрації зміни імені 02 листопада 2007 року зроблено відповідний актовий запис за №97 (а.с.14).

Згідно з договором дарування частини квартири від 17 грудня 2008 року дарувальник ОСОБА_3 передав 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , у власність обдаровуваному ОСОБА_1 безоплатно (а.с.6-7).

У зв`язку з укладенням договору дарування ОСОБА_1 став власником 2/3 частини квартири (а.с.24-25).

Станом на 15 березня 2021 року у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради (а.с.21).

20 березня 2020 року та 26 березня 2021 року комісією у складі ОСОБА_1 та сусідів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 складено Акти, затверджені головою правління ОСББ «Зоряне 71», про те, що ОСОБА_3 не проживає з березня 2019 року за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.20, 22).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з вказаною нормою при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

При вирішенні питання про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

На підтвердження своїх доводів про непроживання понад один рік ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_3 ОСОБА_1 надав акти про непроживання особи за місцем реєстрації від 20 березня 2020 року та від 26 березня 2021 року. Із вказаних актів вбачається, що вони складені зі слів заявника ОСОБА_1 та пояснень сусідів.

У судовому засіданні Чернігівського апеляційного суду ОСОБА_2 вказував, що не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з незалежних від нього причин. Надав пояснення, що у 2019 році між ним та його батьком стався конфлікт, внаслідок якого він вимушений був проживати в іншому місці, винаймаючи житло. Деякі його речі залишилися в квартирі. Ключі від квартири у нього були. За доводами відповідача, фактично він не має змоги проживати за місцем своєї реєстрації, оскільки в двокімнатній квартирі проживає ОСОБА_1 разом з жінкою, з якою він обвінчався, а також її родичі, у зв`язку з чим ОСОБА_2 під час перебування у спірній квартирі доводиться спати на підлозі. Крім того, відповідач вказував, що у період з 24 грудня 2019 року по жовтень 2020 року працював за межами м.Чернігова. ОСОБА_2 зазначав, що має намір оскаржити в судовому порядку договір дарування частини квартири від 17 грудня 2008 року, оскільки фактично залишився без житла.

ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції підтвердив, що дійсно у 2019 році між сторонами стався конфлікт і його старший син з цього часу не прорживає в квартирі. Ключі від спірної квартири у ОСОБА_2 були, проте згодом позивач змінив замок,оскільки старий зламався. Ключі від нового замка відповідачу не надав. Також ОСОБА_1 підтвердив, що деякі речі ОСОБА_2 в квартирі є.

Враховуючи викладене, відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_2 не проживає за місцем своєї реєстрації без поважних причин понад один рік, а також що він втратив інтерес до вказаного житлового приміщення.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, з позивача на користь відповідача належить стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 1362 грн за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 грудня 2021 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1362 грн за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29 червня 2022 року.

Головуючий: Судді: