Справа № 161/2813/21
Провадження № 2/161/922/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.

секретаря Демчук Т.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Свій позов обґрунтовує тим, що їй та її неповнолітній дочці ОСОБА_6 належить на праві спільної часткової власності ј та ѕ частки двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що 15.09.2016 року та 20.03.2018 року ОСОБА_4 видала на її ім`я довіреності з правом відчуження належної частки вказаної квартири.

В подальшому, 23.04.2018 року відповідач разом з чоловіком виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, а 26.12.2018 року вона частково реалізувала право надане відповідачем згідно довіреності та подарувала меншій дочці ОСОБА_6 ј частку квартири, що належала відповідачу.

Зазначає, що відповідач більше одного року не проживає у спірній квартирі, не оплачує комунальні послуги, не проявляє жодної зацікавленості щодо жила. При цьому, Міністерство внутрішніх справ Держави Ізраїль видало ОСОБА_4 посвідчення особи, а 13.10.2020 року додаток до цього посвідчення з реєстрацією місця проживання.

Таким чином, у неї, як законного власника майна, виникла необхідність для усунення порушення її прав шляхом визнання відповідача такою, що втратила право на користування квартирою.

В ході розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги та просила визнати відповідача та її малолітнього сина такими, що втратили право користування квартирою, що розташована в АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник відповідача збільшені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_2 та її частка становить - ј вказаної нерухомості (а.с. 6-7).

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, представником позивача всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних і беззаперечних доказів того, що відповідач втратила інтерес до спірної нерухомості.

Як з`ясовано в судовому засіданні, відповідач дійсно проживала в Державі Ізраїль з 23.04.2018 року та 26.04.2020 року мала намір повернутись в Україну, про що свідчать придбані авіаквитки (а.с. 38), але не змогла це зробити через пандемію вірусної хвороби.

Крім того, згідно нотаріально посвідченої довіреності від 16.04.2018 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_7 подарувати від її імені батьку ОСОБА_8 належну їй на праві власності ј частку квартири АДРЕСА_2 (а.с. 40), яку в подальшому анулювала.

Отже, з наведеного слідує, що відповідач та її неповнолітня дитина не втратили інтересу до житла в Україні і її відсутність протягом року зумовлена поважними причинами.

Тобто, всупереч приписам чинного законодавства, позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами фактів наявності передбачених законом підстав для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Оскільки статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, суд вважає, що в даному випадку, задоволення вимог позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши співвласника права користування належним йому майном.

Отже, виходячи з вищезазначених норм права, зважаючи, що позивач не є одноосібним власником спірного житла, її частка у майні становить лише ј, а тому позивач не наділена правом ставити питання про визнання відповідача та її малолітнього сина такими, що втратили право користування усім житловим приміщенням.

Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, перевіривши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог та вважаючи, що нею не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами фактів наявності передбачених законом підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а тому, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 137, 141, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. СТ.383, 391, 405 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 27 червня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Р.М. Кихтюк