КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 369/8495/22 Головуючий у суді першої інстанції - Волчко А.Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Воробйова Дарія Володимирівна про забезпечення позову до подання позову, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позову, яку обґрунтовував, тим, що 15 червня 2021 року ОСОБА_3 отримав від нього грошові кошти в сумі 1 079 800 грн, що еквівалентно 40 000 доларів США, що підтверджується розпискою, яка була написана власноруч ОСОБА_3 із зазначенням того, що боржник зобов`язується повернути кредитору суму боргу до 15 червня 2027 року, або за першою вимогою кредитора.

Так, заявник вказував, що 30 липня 2021 року він надіслав ОСОБА_3 письмову вимогу про повернення боргу в повному обсязі. Проте, зобов`язання божником не виконані, грошові кошти не повернені. На звернення з проханням повернути борг у добровільному порядку та виконати зобов`язання, які були зазначені у розписці, ніяким чином не реагує та ігнорує вимоги щодо повернення боргу та відсотків.

Отже, після настання строку повернення позики боржник свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконав, чим порушує права кредитора.

З метою захисту своїх порушених прав, у вересні 2021 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви та ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2021 року його заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви у цивільній справі №369/13435/21 було задоволено та накладено арешт на належну ОСОБА_3 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 24.

Однак, заявнику стало відомо, що 04 листопада 2021 року ОСОБА_3 уклав договір дарування вказаної квартири із своїм неповнолітнім сином ОСОБА_4 .

За таких обставин, існують обґрунтовані підстави вважати, що спірний договір дарування від 04 листопада 2021 року направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно ОСОБА_3 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 лютого 2022 року відкрито провадження у справі № 369/16120/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 15 червня 2021 року.

Враховуючи, що нерухоме майно, яке належало відповідачу у вказаній вище справі ОСОБА_3 було відчужено за безоплатним договором на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_1 має на меті звертатись до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою про визнання недійсним такого договору дарування від 04 листопада 2021 року, а тому просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 24.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2022 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позову залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що на його думку спірний договір дарування від 04 листопада 2021 року вчинено лише з метою невиконання можливого судового рішення у справі про стягнення заборгованості та недопущення звернення стягнення на майно, що належне боржнику ОСОБА_3 .

Разом з тим, на фіктивність такого правочину вказує й укладення його з неповнолітнім ОСОБА_4 після винесення ухвали про накладення арешту на зазначену вище квартиру. А тому твердження суду першої інстанції про ненадання доказів недобросовісної поведінки власника майна та вчинення ним дій спрямованих на відчуження майна не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

Відтак, вважаючи дії ОСОБА_3 недобросовісними, спрямованими на уникнення відповідальності за невиконане зобов`язання, апелянт просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 24.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Сторони будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

Представник апелянта у справі ОСОБА_1 - адвокат Швець В.Ю. направив до суду апеляційної інстанції заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні поданої заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви, мотивував своє рішення тим, що суд не вбачає підстав для задоволення вказаної заяви з огляду на те, що заявник просить забезпечити позов у визначений ним спосіб без надання жодних доказів того, що в разі невжиття заходів забезпечення може бути утрудненим та неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову. Заявником не надано доказів на підтвердження вчинення заінтересованою особою дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду. Доказів вчинення заінтересованою особою дій, спрямованих на відчуження спірного майна, а саме квартири за вказаною вище адресою, суду не надано, а тому самі лише твердження заявника про потенційну можливість ухилення заінтересованою особою від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову до подачі позовної заяви відповідає з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року вказано, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст.152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Так, подаючи заяву про забезпечення позову до подачі позовної заяви ОСОБА_1 зазначив, що нерухоме майно, яке належало відповідачу у вказаній вище справі ОСОБА_3 було відчужено за безоплатним договором на користь ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 має на меті звертатись до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою про визнання недійсним такого договору дарування від 04 листопада 2021 року, оскільки вважає, що відповідач у справі в такий спосіб намагається уникнути виконання зобов`язань з повернення грошових коштів, а тому просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 24.

На підтвердження своєї доводів ОСОБА_1 було надано копію розписки від 15 червня 2021 року, відповідно до якої ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_1 суму в розмірі 1 079 800 грн, що еквівалентно 40 000 доларів США по курсу НБУ 26,995 грн за долар. ОСОБА_3 зобов`язався повернути вказану суму в еквіваленті 40 000 доларів США до 15 червня 2027 року або за першою вимогою ОСОБА_1 (а.с.7).

Також було надано витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень про те, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2021 року у справі №369/13435/21 було задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви. В порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру загальною площею 58,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 24 (а.с.8-11).

В подальшому, 04 листопада 2021 року вказана вище квартира була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 . Підстава для державної реєстрації - договір дарування, серія та номер: 2497, виданий 04 листопада 2021 року, видавник: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Воробйова Д.В.

Таким чином, надані суду апеляційної інстанції матеріалами справи містять відповідні докази про накладення судом заборони на відчуження спірної квартири у справі №369/13435/21, а тому висновок суду першої інстанції про не доведення позивачем необхідності вжиття додаткових заходів для накладення повторного арешту на зазначене спірне майно є правильним.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв