КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/6717/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 протягом 28 місяців, а саме: від 01.06.2018 року до 01.10.2020 року відмовляється сплачувати за отримані комунальні послуги, внаслідок чого має заборгованість в сумі 9 332 грн 70 коп.

Вказував, що розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) №442 від 30.04.2015 року та №668 від 06.06.2017 року були встановлені тарифи та структура тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової територій по будинку АДРЕСА_1 у розмірі: згідно розпорядження №442 - 3,13 грн. за м2 при сплаті до 20- числа та 3,35 грн. зі сплатою після 20-го числа та згідно розпорядження № 668 - 4, 28 грн. за м2 при сплаті до 20- числа та 4,71 грн. зі сплатою після 20-го числа площі за місяць (без ПДВ).

За спірний період позивач надавав відповідачу згідно вказаних розпоряджень наступні послуги: прибирання прибудинкової території, яке здійснюється працівниками з комплексного обслуговування позивача та включено в дану складову тарифу: заробітна плата працівника та витрати на інвентар, спецодяг; прибирання сходових клітин, яке здійснюється працівниками з комплексного обслуговування позивача та включено в дану складову тарифу: заробітна плата працівника та витрати на інвентар, спецодяг, спец. миючі засоби;

- дератизація - укладено договір з виконавцем послуг ТОВ «Емпекс» від 26.03.2019 року №720-Д; дезінсекція - укладено договір з виконавцем послуг з ТОВ «Емпекс» від 26.03.2019 року № 721-Д, від 15.04.2020 № 933-Д; обслуговування димовентиляційних каналів - укладено договір з виконавцем послуги ПБВ «ОВЕН» від 14.01.2019 року № 14/0119-01ВК та ТОВ «Ремгазсервіс» від 17.02.2020 року № 17/0220-01ВК; поточний ремонт та технічне обслуговування конструктивних елементів будинку, внутрішньобудинкових систем ХВП, ГВП, водовідведення, здійснюється працівниками позивача структурного підрозділу ЖЕД «Липкижитлосервіс»; освітлення місць загального користування - здійснюється працівниками позивача структурного підрозділу ЖЕД «Липкижитлосервіс»;

Зазначав, що надання вищезазначених послуг підтверджується актами виконаних робіт складених на виконання зазначених договорів та актами списання матеріалів, нарядами-завданнями, копії яких містяться в матеріалах справи.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 9 332 грн 70 коп. та судовий збір в розмірі 2 102 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Скарга обґрунтована тим, що у житловому будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 створено ОСББ «Январський,9», технічними працівниками якого в період від 01.11.2010 року до 01.07.2020 року (включно) за рахунок членських внесків власників квартир здійснювалося комплексне обслуговування будинку по АДРЕСА_1 , у тому числі прибирання території подвір`я будинку та під`їздів, проведення капітального ремонту під`їздів та покрівлі, сходових клітин, снігоприбирання у зимовий період, асфальтування подвір`я після виконання аварійно-відновлювальних робіт на мережі ПАТ «Київенерго». Саме з цього приводу на адресу позивача неодноразово направлялися листи про необхідність врахування позиції мешканців будинку, які самостійно вирішували питання прибирання території у тому числі в період, зазначений у позовній заяві, та неодноразово заверталися до позивача про виключення вартості послуг, які не були надані ним.

Вказані доводи та аргументи судом не враховано та не оцінено, основне заперечення сторони відповідача взагалі у судовому рішенні не зазначено.

Вказує, що відповідач тривалий час, а саме, з початку створення ОСББ «Январський, 9» вів листування з позивачем щодо кількості отриманих послуг, заперечував надання конкретних послуг, зокрема послуг з прибирання прибудинкової території та сходових клітин, у зв'язку із здійсненням прибирання цих об`єктів працівниками ОСББ за рахунок членських внесків. Також відповідач подавав з цього приводу акти-претензії від свого імені, проте вказані обставини залишилися поза увагою суду, у судовому рішення не враховано та не оцінено. Наведене дає підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Відповідач вважає, що відсутність у судовому рішенні доводів та аргументів, викладених у поданих до суду процесуальних заявах, а також ненаведення судом будь-яких спростувань дає підстави для висновку, що оскаржуване рішення не може вважатися законним і обґрунтованим.

Також, відповідач вважає, що Печерським районним судом порушено право на справедливий суд відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає від суду демонстрації судового процесу в такій формі, щоб особа бачила, що правосуддя відбувається, що сприяє відновленню довіри до судової системи.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 протягом 28 місяців, а саме: від 01.06.2018 року до 01.10.2020 року відмовляється сплачувати за отримані комунальні послуги, внаслідок чого має заборгованість в сумі 9 332 грн 70 коп.

Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказаної правової позиції притримується Верховний Суд України (Постанова №6-2951цс15 від 20.04.2016 року).

Надані позивачем докази свідчать про те що послуги здійснюються, враховуючи витрати підприємства на умовах чиного договору. Договір надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території був опублікований у випуску газети «Хрещатик» від 14.07.2015 року №99. Доказів на спростування встановлених обставин відповідачем не надано.

Таким чином, посилання відповідача про відсутність у позивача повноважень експлуатуючої організації спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

За ст.16 Закону «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги надаються безперебійно. Також, статтею 18 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі порушення виконавцем умов Договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акту-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень. Представник відповідача посилається на відсутність доказів щодо надання послуг, однак за період надання послуг від відповідача на адресу позивача не надходило жодних актів- претензій та заяв, що свідчить про те, що позивач надавав дані послуги та належної якості, а відповідачка їх споживав.

Безпідставними є твердження представника відповідача про те, що позивачем не доведено факту надання відповідачу житлово-комунальних послуг, оскільки нормами ЖК України, Закону №1875 не передбачено, що виконавець повинен щомісячно надавати акти щодо фактично наданих послуг споживачу.

Встановлено, що відповідач, як власник квартири, користується наданими позивачем послугами, але не сплачує їх.

Згідно зі ст.ст.10, 151, 162 ЖК України громадяни зобов`язані дбайливо ставитись до будинку, в якому вони проживають, додержуватись правил користування жилими приміщеннями, вчасно і в повному обсязі оплачувати житлово-комунальні послуги.

Відповідач, користуючись усіма комунальними послугами, свої договірні зобов`язання не виконує і плату за отримані послуги не вносить, чим порушує права позивача.

У зв`язку з цим у відповідача виникла заборгованість за житлово-комунальні послуги від 01.06.2018 до 01.10.2020 у розмірі 9 332 грн 70 коп.

Проте, як вірно зазначено судом, заперечуючи проти нарахованої позивачем суми заборгованості, відповідач у порушення вимог статей 77, 81 ЦПК України належних і допустимих доказів на його спростування суду не надав.

Посилання відповідача на відсутність договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, суд вірно вважав безпідставними, оскільки відповідачами отримувались відповідні послуги. Згідно зі ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються виключно на договірних засадах. Це означає, що кожна із сторін має право вимагати укладання такого договору, у тому числі і в судовому порядку.

Житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил (ст.1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Виходячи з наведеного, суд дійшов вірного висновку, що вимоги позивача є законними та знайшли своє підтвердження.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: