справа № 278/2517/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2022 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Євгена Татуйка, за участю секретаря Анни Хоптюк, розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Направленим позовом заявник просить суд ухвалити рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявленого суду повідомив наступне. Відповідачі більше шести років не проживають у будинку належному позивачеві. Відсутні і будь-які речі таких осіб. У зв`язку із чим, на переконання позивача, наявні підстави для задоволення позову.

Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та у відсутність фіксації його перебігу. Підстав для зміни такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено.

Відповідач заперечувала задоволення позову. Власну позицію обґрунтовувала наступним. Відповідачі є, відповідно, колишньою дружиною та дочкою позивача. Дійсно, наразі, сторони проживають окремо. Однак, позивач позбавив їх такого житла і викинув усі речі з будинку. Такий перебіг подій, за думкою відповідача, не містить підстав для задоволення позову.

Дослідив позиції сторін і додані ними матеріали, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини.

Позивач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання у спірному житловому будинку з 2004 року, отримував код платника податків і при зверненні до суду сплатив судовий збір.

16 серпня 2010 року позивач набув права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

26 листопада 2011 року позивач, за договором купівлі продажу, придбав квартиру АДРЕСА_2 у ОСОБА_4 .

25 листопада 2016 року ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_2 .

1 лютого 2016 року шлюб між позивачем та ОСОБА_3 розірвано рішенням суду. В рішенні йдеться про те, що шлюб укладений 11 липня 1987 року.

25 листопада 2016 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір про встановлення режиму особистої приватної власності на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Предметом даного правочину є, серед іншого, і 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 . Сторони правочину домовились, що дане майно належить позивачеві, як особиста приватна власність.

Відповідачі зареєстровані, відповідно, з 6 липня 2011 року та з 15 травня 2020 року у будинку АДРЕСА_1 та не проживають у ньому з 2010 року.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Позивач просить виселити відповідачів з цілого будинку АДРЕСА_1 . Разом з тим, відповідно до доказів наданих самим заявником, він є власником лише половини такого майна. Доказів, які б вказували на виділ частки з такого майна та наявності ізольованої квартири, де б мали зареєстроване місце проживання відповідачі, суду надано не було. Хто є власником іншої половини будинку суду повідомлено не було. Тим більше, власником такого майна не заявлено таких самих вимог даним позовом до відповідачів. Такі фактичні обставини справи позбавляють можливості суд задовольнити вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщення у цілому будинку, оскільки позивач є власником лише половини такого майна.

Зазначені висновки позбавляють потребу аналізувати та вирішувати питання підняті відповідачем про відхилення позову з інших підстав.

Так само, не мають ніякого значення для прийняття рішення у даному обсязі і укладення договорів, щодо квартири у м. Житомирі та правового режиму майна набутого за час шлюбу.

Також, необхідно відмітити і наступне. Суд зауважує, що доказів на які посилається відповідач, а саме позбавлення права користування згадуваним житловим будинком, не було підтверджено жодними матеріалами і судом такі твердження до уваги при прийнятті рішення не приймається.

Приймаючи рішення у даній справі суд вирішує застосувати наступні положення цивільного процесуального законодавства України.

Суд наголошує, що дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду даних справ, визначено наступне. Так, розглядаючи цивільні справи, суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

Результати вирішення спору не дають підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача понесених останнім та документально підтверджених судових витрат. Витрати відповідачів перед судом не декларувались. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлене 26 грудня 2022 року.

Суддя Євген Татуйко