Справа № 216/5652/18
Провадження № 2/216/187/22
РІШЕННЯ

іменем України

14 червня 2022 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Гулковського О.С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 приміщення суду у м. Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку удаваним в частині покупця та визнання права власності,-

встановив:

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що в 2012 році вона вирішила придбати житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки в неї не було вільних коштів, необхідних для здійснення покупки, вона вирішила продати належну їй на праві приватної власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та за отримані кошти придбати вищевказаний будинок, власниками якого на той час були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_4 . Під час ведення перемовин щодо істотних умов договору купівлі-продажу, ОСОБА_4 повідомив, що має намір не тільки продати будинок, а й купити квартиру для себе. У зв`язку з цим, вони домовились про укладення не договору обміну двох житлових приміщень, а про одночасне укладання двох договорів купівлі-продажу, за одним з яких позивач відчужувала на користь ОСОБА_4 належну їй квартиру, а за іншим ОСОБА_4 відчужував на користь ОСОБА_2 житловий будинок. 03.08.2012 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Н.М. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , за ціною 112713,00 грн, який укладено між ОСОБА_6 , як продавцем з однієї сторони, та ОСОБА_4 , як покупцем з другою сторони. В цей же день, 03.08.2012 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Н.М. посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в склад якого входить: А-1 житловий будинок, загальною площею 66,2 кв.м, житловою площею 453 кв.м, Б літня кухня, В сарай, Г вбиральня, Д гараж, І водоколонка, ІІ вимощення, 1 огорожа, 2 ворота, 3 хвіртка, за ціною 148000,00 грн. Продавцем вказаного житлового будинку зазначено ОСОБА_4 , який діяв від свого імені, як власника 2/6 частин будинку, та на підставі довіреності від імені ОСОБА_5 , як власника 2/3 частин будинку. Покупцями вказаного будинку, за домовленістю сторін зазначено доньку позивача ОСОБА_3 та зятя ОСОБА_7 , оскіль позивач на той час проживала однією сім`єю з іншим чоловіком та не бажала, щоб у майбутньому він міг претендувати на її житло, придбане у період спільного проживання. Крім того, відповідачі у 2011 році уклали шлюб та на той час фактично не мали повноцінного житла, а позивач не заперечувала проти їх проживання в придбаному нею будинку. Таким чином, вказаний договір фактично був спрямований на набуття позивачем за її особисті кошти права власності на вищевказаний житловий будинок, а покупцями за договором купівлі-продажу відповідачів зазначено формально. На момент укладання вказаного договору між позивачем та відповідачами склалися дружні родинні відносини, тому вони домовились, що фактично будинок буде належати позивачеві, а відповідачі не матимуть майнових прав на житловий будинок. Після придбання будинку сторони зареєструвались за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що за рахунок власних коштів здійснила повний розрахунок з продавцем, чим фактично виконала обов`язки покупця за вищевказаним договором купівлі-продажу. На початку 2018 року у позивача погіршились відносини з ОСОБА_1 , через що мали місце постійні сварки на побутовому ґрунті. У зв`язку з цим, вона звернулась до відповідачів з проханням переоформити правовстановлюючі документи на будинок на її ім`я або сплатити їй грошові кошти в розмірі вартості спірного будинку, однак відповідачі відмовились. Внаслідок таких дій позивач фактично позбавлена права розпоряджатися житлом, придбаним нею виключно в її власних інтересах та за її особисті кошти. За таких обставин, позивач просила суд: визнати договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в склад якого входить: А-1 житловий будинок, загальною площею 66,2 кв.м, житловою площею 453 кв.м, Б літня кухня, В сарай, Г вбиральня, Д гараж, І водоколонка, ІІ вимощення, 1 огорожа, 2 ворота, 3 хвіртка, посвідчений 03.08.2012 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №2302, частково недійсним, а саме: удаваним в частині покупця, з моменту його укладення, визнавши ОСОБА_2 покупцем за цим договором та перевівши на неї всі права та обов`язки покупця за даним договором; визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок з господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в склад якого входить: А-1 житловий будинок, загальною площею 66,2 кв.м, житловою площею 453 кв.м, Б літня кухня, В сарай, Г вбиральня, Д гараж, І водоколонка, ІІ вимощення, 1 огорожа, 2 ворота, 3 хвіртка.

Відповідач ОСОБА_1 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що реальна ціна договору купівлі-продажу була 15900,00 доларів США, що підтверджується розписками ОСОБА_4 про отримання від ОСОБА_1 у червні 2012 року коштів у якості задатку за будинок. Зазначені кошти були необхідні йому для переоформлення частки будинку на своє ім`я. Крім того, відповідач зазначив, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , позивачем не продана, оскільки було укладений договір обміну. Після купівлі за власні кошти спірного будинку відповідач утримував його, здійснив ремонт та поліпшення житлових умов, а також сплачував комунальні послуги. Він вважає, що обгрунтування позивача це намагання уникнути поділу майна подружжя після розірвання шлюбу між відповідачами. Разом з цим, ОСОБА_1 просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

Позивач надала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що обставини на які посилається відповідач ОСОБА_1 не відповідають дійсності, а заява про застосування строків позовної давності є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Позивач та її представник адвокат Пістрюга В.В. надали свої пояснення в минулих судових засіданнях, підтримуючи свої вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на свій письмовий відзив.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що є подругою позивача, яку знає тривалий час. У ОСОБА_2 була квартира, яку вона продала у 2012 році, з метою подальшого придбання будинку. Також вона надала ОСОБА_2 позичку у розмірі 40000,00 грн. Вказаний будинок позивач зі своєю донькою ОСОБА_3 придбавався для себе, а ОСОБА_1 збирався повернути свою частку за будинок.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що є донькою відповідача ОСОБА_3 та онукою позивача. Їй відомо, що у 2012 році позивач придбала будинок в обмін на квартиру з доплатою. Відповідач ОСОБА_1 збирався продати квартиру своїх батьків та повернути ОСОБА_2 частку за будинок.

Суд, вислухавши учасників процесу та свідків, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України.

Особа, права якої порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним законом або договором. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини або інші способи захисту, що дозволяють відновити порушене право.

Так, судом встановлено, що 03.08.2012 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Н.М.

За цим договором продавець ОСОБА_4 , який діяв від свого імені та на підставі довіреності від імені ОСОБА_5 передав майно, а саме: житловий будинок з господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , покупцям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Позивач, обґрунтовуючи удаваність вказаного правочину, посилалась на те, що покупцями вищезазначеного домоволодіння в дійсності були не ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а вона особисто, оскільки оплату за договором здійснювала вона та придбала будинок для своїх житлових потреб. Разом з цим, за домовленістю сторін, бажаючи покращення умов проживання своєї доньки та зятя, покупцями вказала саме їх.

З метою придбання вказаного домоволодіння позивач відчужила належну їй квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.08.2012, укладеного між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Н.М. Продаж було вчинено за 112713,00 грн, що підтверджується відповіддю приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Кульбіди Н.М. (а.с. 6).

З розписки від 01.08.2012 вбачається, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 40000,00 грн, стоком до 01.12.2012.

З розписки від 03.08.2012 вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 148000,00 грн за продаж житлового будинку з господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Також, з розписки від 01.06.2012 (а.с. 82) вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 завдаток в сумі 5000 гривень за продаж будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Зі змісту розписки (а.с. 83) встановлено, що ОСОБА_4 продає будинок за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вартістю 15900,00 доларів США. 08.06.2012 він отримав від ОСОБА_1 3000,00 доларів США від вищевказаної суми.

Враховуючи наведені ОСОБА_2 обставини, суд не може прийняти їх в якості належних та допустимих доказів вчинення удаваного правочину, з таких підстав.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Воля - це суб`єктивний елемент правочину, бажання його вчинити. Вона формується під впливом різних обставин, найважливіші з який визначаються матеріальними і духовними потребами. Люди усвідомлюють виниклі в них потреби і прагнуть їх задовольнити, прибігаючи до засобів, у тому числі і до правочинів.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд має з`ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Для визнання правочину удаваним необхідно мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди, наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо, оскільки удаваний правочин може бути вчинений як без будь-яких протиправних намірів, так і з метою приховування іншого незаконного правочину, при цьому будь-якого обмеження щодо наявності умислу в усіх сторін такого правочину законом не встановлено. Такий умисел може бути завуальований лише однією стороною, про що інша сторона може не знати, як і навпаки.

При цьому, удаваним може бути не весь правочин, але лише в частині когось з його учасників, якщо буде встановлено що інший учасник за змістом договору домовлявся про істотні умови договору, про її ціну, сплатив за власні кошти її покупну ціну, придбав майно для себе та наступні дії сторін свідчать про прийняття виконання договору іншою стороною.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на копію розписки від 03.08.2012 з якої вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 148000,00 грн за продаж житлового будинку з господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 також надав до суду копію розписки від 01.06.2012 (а.с. 82) з якої вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 завдаток в сумі 5000 гривень за продаж будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Також, зі змісту копії розписки (а.с. 83) встановлено, що ОСОБА_4 продає будинок за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вартістю 15900,00 доларів США. 08.06.2012 він отримав від ОСОБА_1 3000,00 доларів США від вищевказаної суми.

Необхідно зауважити, що клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи, з метою встановлення справжності чи підробки вищевказаних розписок від сторін не надходило.

Зі змісту договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами від 03.08.2012 вбачається, що сторони договору були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), укладаючи його, усвідомлювали природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного.

Відповідачами не заперечувалося, що вони добровільно, свідомо, з власної волі підписали договір купівлі-продажу житлового будинку. Між тим, відповідач ОСОБА_1 зазначає, що саме він оплатив кошти за житловий будинок.

Зазначені відповідачем обставини підтверджуються також змістом спірного договору, зокрема, згідно з п.2.3 договору встановлено, що вказану в пункті 2.1 цього договору суму, тобто 148000,00 грн продавець одержав повністю сам на сам від покупців готівкою під час укладення цього договору для отримання своєї частки та передачі відповідної частки грошових коштів ОСОБА_5 .

Таким чином, посилання позивача на те, що вона сплатила кошти за купівлю спірного домоволодіння суперечить п.2.3 договору, яким нотаріус засвідчив отримання ОСОБА_4 повністю, сам на сам від покупців готівки під час укладення цього договору. Відомостей щодо оскарження дій нотаріуса до суду надано не було.

Разом з цим, підстав вважати, що у сторін спірного договору на меті була інша мета, ніж та, що передбачав вчинений правочин, судом не встановлено, оскільки відповідач ОСОБА_1 зареєструвався та проживав за адресою вищевказаного домоволодіння разом з відповідачем ОСОБА_3 . Згідно з договором №08/з від 22.01.2013 та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26.03.2013 (а.с. 90, 91) вбачається, що відповідач ОСОБА_1 здійснив переоформлення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з присвоєнням їй кадастрового номеру. З наданих ОСОБА_1 квитанцій (а.с. 94-123) вбачається, що він здійснював оплату комунальних послуг за вищевказаною адресою. Вказані обставини свідчать про те, що купівля домоволодіння відповідала його волевиявленню під час вчинення правочину та в подальшому його реалізація, оскільки він проживав у ньому, користувався, сплачував комунальні послуги, поліпшував умови проживання, тобто діяв як реальний власник житлового будинку.

Крім того, необхідно зазначити, що відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Позивач не є стороною оскаржуваного нею договору, отже не має підстав для звернення із вказаними вимогами.

Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.1999р.).

Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою.

Отже, вимога позивача про визнання договору частково недійсним, а саме удаваним в частині покупця, є безпідставною та не доведеною, як і обгрунтування необхідності одночасного позбавлення права на таке майно особи, що його набула за вказаним правочином, що може призвести до неправомірного втручання в право мирного володіння майном.

За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність достатніх підстав для визнання правочину недійсним (удаваним), у зв`язку з чим, позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування стоків позовної давності до позовних вимог позивача, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) встановлено, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними. Застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

У даному випадку, суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивача, у зв`язку з чим, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості, а тому позовна давність до даних правовідносин не застосовується.

Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України.

За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 137, п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовної заяви відмовлено, суд приходить до висновку, що відповідні судові витрати повинні бути покладені на позивача.

Керуючись ст.ст. 5-8, 12-19, 23, 76, 77, 81, 89, 131, 136, 141, 258-259, 263, 265, 268, 354-355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку удаваним в частині покупця та визнання права власності.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

-позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання (знаходження): АДРЕСА_1 ;

-відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

-відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складений 27 червня 2022 року.

Суддя Р.О. Кузнецов