ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 625/84/22 Головуючий суддя І інстанції Скляренко М. О.
Провадження № 22-ц/818/3655/22 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022року м. Ва лки.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломацького районного суду Харківської області від 23 серпня 2022 року, ухвалене у складі головуючого судді Скляренка М.О., у справі № 625/84/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, та

В С Т А Н О В И В :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок із надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка була власницею домоволодіння, яке розташоване за вищевказаною адресою, і після її смерті більше ніж півроку це домоволодіння залишалося без господарського догляду.

Вказав, що восени 2006 року одна із близьких осіб померлої, яка не належить до кола спадкоємців передала сільській раді ключі від приміщень домоволодіння та попрохала тимчасово приглядати за майном допоки знайдуться спадкоємці, просила навідуватися, періодично опалювати будинок в холодну пору, а за потреби дозволила й використовувати.

Крім того позивач зазначив, що працівниками сільської ради певний час здійснювався нагляд за домоволодінням, а в грудні 2006 року, йому як службовцю вказаного органу місцевого самоврядування, який на той час не мав власного житла, територіальною громадою доручено без будь-якого документального оформлення піклуватися за домоволодінням, підтримувати його в нормальному стані із правом тимчасового проживання до появи спадкоємців. І, як запевнив позивач, за час проживання в будинку ним неодноразово зроблено його ремонт та декілька поліпшень, які неможливо відокремити.

Обґрунтовуючи позов позивач також вказав, що з 24 липня 2012 року він офіційно зареєстрував своє місце проживання за адресою місця розташування спірного нерухомого майна, за час проживання у будинку на його ім`я відкриті особові рахунки в ПрАТ «Харківобленерго» та «Харківенергозбут» щодо постачання домоволодіння електроенергією.

Крім того ОСОБА_1 зазначив, що він неодноразово намагався з`ясувати у відповідних реєстраційних органах питання стосовно наявності відомостей щодо реєстрації речових прав на будинок, але йому відмовляли в наданні такої інформації у зв`язку із обмеженістю доступу до такої інформації.

Також позивач вказав, що він давно знайомий із відповідачем, позаяк вони вихідці із одного села, неодноразово перетиналися та віталися у спірному будинку, а про те, що відповідач є новим його титульним власником за свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ще із 2007 року, дізнався лише влітку 2020 року із Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно через мобільний додаток «Дія», після чого ним спільно із відповідачем було замовлено виготовлення технічного паспорту на домоволодіння, між ними досягнуто згоди щодо подальшого користування будинком та реєстрації прав на нього.

З огляду на це, вважаючи, що мало місце добросовісне заволодіння чужим майном, яке триває безперервно, відкрито, без жодного приховування вже понад 15 років, позивач, посилаючись на приписи ст. 344 ЦК України, просив суд задовольнити його позов.

Рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 23 серпня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідачем було визнано позов, проте суд протиправно в порушення ст.200 ЦПК України відмовив у прийнятті заяви про визнання позову.

Вказує, що він добросовісно заволодів чужим майном, яке триває безперервно, відкрито, без жодного приховування, вже протягом більше 15 років.

Зазначає, що в будинку він зареєстрований офіційно, ним було відкрито особові рахунки у надавачів комунальних послуг.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено всіх обставин, передбачених у статті 344 ЦК України, які необхідні для набуття права власності за набувальною власністю.

Зазначено, що ОСОБА_1 на момент заволодіння спірним будинком було достовірно відомо, що його власником за життя була ОСОБА_4 , він не був впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи (спадкоємці власниці будинку) і що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього, а також з огляду на недоведеність позивачем існування всіх визначених ст. 344 ЦК України умов для набуття права власності за набувальною давністю в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно достатті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також, для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності.

Саме до таких правових висновків щодо змісту згаданих норм матеріального права дійшов суд касаційної інстанції у аналогічних за обставинами справах, зокрема: Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21).

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке немає власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добровільно набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим.

Отже, за змістом частини 1 статті 344 ЦК України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 у справі №910/17274/17).

Судом першої інстанції встановлено, що довідки, виданої Коломацькою селищною радою Богодухівського району Харківської області 05 листопада 2021 року за № 193/4-101-02 (а.с. 13), ОСОБА_1 з 24 липня 2012 року і станом на дату видачі довідки зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 12 лютого 2007 року державним нотаріусом Коломацької державної нотаріальної контори, вбачається що на підставі заповіту, посвідченого 04 жовтня 2004 року виконавчим комітетом Шляхівської сільської ради Коломацького району Харківської області, спадкоємцем майна громадянки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянин ОСОБА_2 , і спадковим майном, на яке видане вказане вище свідоцтво, є житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Згідно виготовленого 22 липня 2020 року Коломацьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації Коломацької селищної ради технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15-21), замовником технічної інвентаризації вказаного будинку є ОСОБА_2 .

З інформаційної довідки за № 60, виданої 23 липня 2020 року в.о. директора Коломацького малого комунального підприємства технічної інвентаризації Коломацької селищної ради Хмілем І.А., вбачається, що вказана довідка видана ОСОБА_2 для пред`явлення до нотаріальної контори для вчинення нотаріальних дій і стосується жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22).

З квитанцій на оплату послуг з енергопостачання домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23-37), вбачається, що ОСОБА_1 в 2014-2022 роках був абонентом ПрАТ «Харківенергозбут» та АТ «Харківобленерго».

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за набувальної давності ОСОБА_1 у свій заяві вказував, що на момент заволодіння будинком шляхом вселення в нього він був обізнаний про те, що власником вказаного нерухомого майна за життя була ОСОБА_4 та лише не був впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи (спадкоємці власниці будинку).

При таких обставинах позивач, не міг не розуміти, що у даному випадку діє спадковий порядок набуття спірного майна.

Крім того, апелянт не заперечував проти висновків суду про те, що він як до, на час та після заволодіння будинком, обіймав посаду Шляхівського сільського голови Коломацького району Харківської області, тобто органу місцевого самоврядування за місцем розташування спірного нерухомого майна, та виконавчим органом якого 04 жовтня 2004 року посвідчено заповіт, яким ОСОБА_4 все своє майно заповіла відповідачеві, і за своїми посадовими обов`язками повинен був знати, що за правилами ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усуненні їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном (див з цього приводу правові висновки, які були висловлені 21 вересня 2020 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 225/5271/18, на які суд першої інстанції правильно послався відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України у своїх мотивах оскарженого рішення).

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що позивач ОСОБА_5 на підставі договору користувався спірним майном та знав спадкоємця спірного майна відповідача у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач у розумінні статті 344 ЦК України не є добросовісним набувачем, а тому у даному випадку відсутні передбачені згаданої нормою матеріального права підстави для визнання за ним права власності. Апелянт не надав до суду належних і допустимих доказів, які спростовують цей висновок суду першої інстанції.

Наведені з цього приводу висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального і процесуального правами, а доводи скарги їх не спростовують. Той факт, що позивач офіційно зареєстрував своє місце проживання у спірному будинку та легально користувався ним, ним було відкрито особові рахунки у надавачів комунальних послуг, не змінює того факту, що він не є добросовісним набувачем у розумінні статті 344 ЦК України.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову по суті відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалено на підставі наявних у матеріалах справи доказів, у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коломацького районного суду Харківської області від 23 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 14 грудня 2022 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді -

І.В. Бурлака

А.В. Котелевець.