Справа № 461/6998/20 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/1234/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного в режимі в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Іде Банк» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та здійснення перерахунку, -

встановив:

У серпні 2020 року позивач АТ «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №Z41.25552.005034779 від 19.03.2019 в розмірі 57198,75 грн., судовий збір у розмірі 2102 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2100 грн.

В обґрунтування поданого позову покликався на те, що 19.03.2019 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Z41.25552.005034779, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 49600 грн., зі сплатою 0,01 % річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Позивач виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, що підтверджується видатковим касовим/меморіальним ордером. Однак, відповідач не виконує свої зобов`язання, передбачені договором, внаслідок чого станом на 30.07.2020 утворилась заборгованість в розмірі 57198,75 грн.

Відтак, у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, 10.06.2020 на адресу відповідача направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. Згідно даної вимоги АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також, відповідачу повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги до ОСОБА_1 будуть здійснені заходи щодо примусового стягнення заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора.

Враховуючи наведене, а також те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, просив позов задоволити.

Під час розгляду справи 19.10.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору №Z41.25552.005034779 частково недійсним та здійснення перерахунку заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що обслуговування кредитної заборгованості не є банківською послугою в розумінні Закону України "Про банки та банківську діяльність", за яку відповідач може отримувати будь-яку плату чи винагороду.

Положення у кредитних договорах, що встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості, позивач вважає недійсними, оскільки такі є несправедливими.

Окрім того, у п.3.3.1. кредитного договору, відповідач незаконно встановив відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором у вигляді пені, що є прямим порушенням ч.2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування».

Зазначає, що є підстави для визнання недійсними пунктів кредитного договору, які стосуються плати за обслуговування кредиту, оскільки такі є несправедливими.

Також зазначає, що відповідач не надав повну та об`єктивну інформацію щодо загальної вартості кредитів та вказав в кредитних договорах занижені значення показників суттєвих умов договорів, чим здійснює нарахування процентних платежів з порушенням умов кредитного договору. ОСОБА_1 посилається на те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими, їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, у зв`язку з чим, просив позов задовольнити та визнати недійсними пункти 1.1., 1.4., 6.1. Кредитного договору №Z41.25552.005034779 від 19 березня 2019 року в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості та зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості (платежів) здійснених ОСОБА_1 за Кредитним договором №Z41.25552.005034779 від 19 березня 2019 року, з часу його укладення, зарахувавши вже сплачені кошти в розмірі 12 546 грн. 78 коп., що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу по Кредитного договору №Z41.25552.005034779 від 19 березня 2019 року, стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за Кредитним договором №Z41.25552.005034779 від 19 березня 2019 року в розмірі 18 923 грн. 37 коп.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 05.11.2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 про визнання кредитного договору частково недійсним та здійснення перерахунку заборгованості об`єднано в одне провадження із первісним позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та змінено порядок здійснення провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2020 року позов Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 18923,37грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк сплачений судовий збір в розмірі 695,45 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» 694,75 грн. витрат на правову допомогу.

В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та здійснення перерахунку заборгованості задоволено.

Визнано недійсними пункти 1.1., 1.4., 6.1. Кредитного договору №Z41.25552.005034779 від 19 березня 2019 року в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості та зобов`язано Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості (платежів) здійснених ОСОБА_1 за Кредитним договором №Z41.25552.005034779 від 19 березня 2019 року, з часу його укладення, зарахувавши вже сплачені кошти в розмірі 12 546 грн. 78 коп., що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу по Кредитного договору №Z41.25552.005034779 від 19 березня 2019 року.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості, та заборгованості по кредитному договору після її перерахунку, а також в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , оскаржив АТ «Ідея Банк», в інтересах якого вдіє адвокат Жовтонецький В.М.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення в означеній частині є незаконним та таким, яке ухвалене внаслідок порушення норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що суд першої інстанції, враховуючи під час ухвалення оскаржуваного рішення висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі №234/169/15-ц щодо застосування вимог Закону Україн «Про споживче кредитування», залишив поза увагою те, що вкана постанова не містить таких висновків, оскільки Закон України «Про споживче кредитування» набрав чинності 10.06.2017.

Кредитний договір, стягнення заборгованості за яким є предмет позову у даній справі, укладено 19.03.2019, тобто вже за дії Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10.06.2017.

Звертає вагу на те, що висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26 грудня 2019 року у справі №467/555/19, згідно якого суд касаційної інстанції підтвердив законність умов кредитного договору про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, котра є аналогічною до тієї, що передбачена у даному Кредитному договорі, стягнення заборгованості за яким є предметом позову у даній справі, на час подачі апеляційної скарги Верховний Суд не відступив від висновків, які викладено у цій постанові.

Отже, чинне законодавство, на момент укладення Кредитного договору, передбачало можливість включення до договорів про споживче кредитування, умов, що передбачають сплату споживачам плати за обслуговування кредиту чи кредитної заборгованості.

Окрім цього, поряд з вище описаними нормами законодавства законність умов Кредитного договору, що передбачає нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, підтверджується також п. 1.4 Кредитного договору, яким визначено, за що саме справляється така плата.

Тому вважає хибним висновок суду першої інстанції щодо недійсності передбаченої Кредитним договором умови про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, адже такий суперечить ч.2 ст. 215 ЦК України, згідно якого правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом, в той час, коли законодавство, чинним на час укладення Кредитного договору, не було заборонено передбачати у договорах споживчого кредиту умови про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, як і не передбачено вимоги щодо безоплатності послуг, за які вказана плата встановлена, а отже недійсність вказаної умови не встановлена законом, з огляду на що така не може вважатися нікчемною.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2020 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ «Ідея Банк» задовольнити в повному обсязі, натомість у зустрічному позові ОСОБА_1 про визнання Кредитного договору частково недійсним та здійснення перерахунку заборгованості відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

В судове засідання 06 грудня 2022 року представник позивача АТ «Ідея Банк» та відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток на їх офіційні електронні адреси, не прибули, не повідомили суд про причину неявки, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України не перешкоджає розгляду справи без їх участі.

Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно дост. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ізстаттею 367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ «Ідея Банк» суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив умови договору, оскільки Банк надав клієнту грошові кошти в кредит, останній ними скористався, але свої зобов`язання за договором виконав не у повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Задовольняюч зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечать нормам Закону України «Про споживче кредитування» та є підставою для визнання відповідних частин договору недійсними.

Відповідно суд вважав, що існують підстави для здійснення перерахунку здійснених з часу укладення вказаного договору платежів та зарахування сплаченої позивачем суми в рахунок погашення основного боргу по кредитному договору від 19.03.2019.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

Судом встановлено, що 19.03.2019 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Z41.25552.005034779 (а.с.6).

Згідно із п.1.1. Кредитного договору, Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 49600 гривень 00 копійок, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору.

Позичальник зобов`язаний повернути кредит, проценти, плату за обслуговування кредитної заборгованості достроково на вимогу банку у випадках, передбачених п.4.2.3 кредитного договору (п.3.1.3 кредитного договору).

Пунктом 4.2.3 кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості, відшкодування збитків, а позичальник зобов`язаний на вимогу банку достроково виконати вказані грошові зобов`язання у випадках, якщо, зокрема позичальник порушив терміни сплати щомісячних платежів більш ніж на один календарний місяць.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач за первісним позовом АТ «Ідея Банк» виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, що підтверджується копією меморіального ордеру № 4171369 від 19 березня 2019 року про видачу кредиту отримувачу ОСОБА_1 в сумі 49600 грн. (а.с. 11).

Згідно із статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Однак, відповідач за первісним позовом не повернув отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатив нараховані відсотки, комісію, та інші платежі за кредитним договором.

Із наявної у матеріалах справи виписки з особового рахунку по кредитному договору, останній платіж ОСОБА_1 був здійснений 14.07.2020.

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість за кредитним договором №Z41.25552.005034779, яка згідно довідки - розрахунку заборгованості станом на 30.07.2020 становить 57198,75 грн. та складається із: основний борг - 30312,76 грн., прострочений борг - 5154,46 грн., прострочені проценти - 2,72 грн., строкові проценти - 0,21 грн., нарахована плата за обслуговування кредиту - 2182,4 грн., прострочена плата за обслуговування кредиту - 18006,82 грн. та пеня - 1539,38 грн.

10.06.2020 вих. №12.4.2№Z41.25552.005034779 на адресу ОСОБА_1 направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями списків про згрупування поштових відправлень (а.с.20-22).

Згідно із даною вимогою АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також відповідачу повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги до ОСОБА_1 будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора.

Згідно штемпеля на описі вкладення в цінний лист, дана вимога скерована відповідачу 14.06.2020.

Докази про виконання ОСОБА_1 вимоги, матеріали справи не містять.

Крім заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, до вимог банку було включено також плату за обслуговування кредиту.

Послуги, які визначені банком платними та надаються банком для обслуговування кредитом, визначені у пункті 1.4 Кредитного договору №Z41.25552.005034779 від 19.03.2019.

У пункті п. 1.4. Кредитного договору№ Z41.25552.005034779 від 19.03.2019 зазначено, що за обслуговування кредитом банку, що включає в себе:

-надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення CMC-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;

-надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника;

-опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором ( надалі - «графік щомісячних платежів»).

Розмір цієї плати визначений у пункті 6 кредитного договору, яким передбачений графік платежів за кредитом.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».

Пунктом п. 1.4. Кредитного договору№ Z41.25552.005034779 від 19.03.2019 встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пункті 6 кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) та є сталим протягом дії кредтного договору: щомісячний платіж 2182,40грн.

Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.

При цьому, одночасно пунктами 3.2.1 та 3.2.4 кредитного договору визначено, що позичальник має право одержувати через Банк інформацію про заборгованість за цим Договором та позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом.

Зміст із пунктом 3.2.4 кредитного договору контекстуально дублює положення пункту 1.4 кредитного договору в розрізі послуг щодо надання інформації за кредитом (розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості, тощо), але в пункті 3.2.4 кредитного договору безоплатно, а в пункті 1.4 кредитного договору - з оплатою наданих послуг.

Фактично на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць послуги з надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, мають оплатний характер, що суперечить як змісту пункту 3.2.4 кредитного договору, так і вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення пунктів 1.1, 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 388/1299/17 (провадження № 61-8199св21) зазначено: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

З урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 388/1299/17 (провадження № 61-8199св21) колегія суддів вважає, що, оскаржуване судове рішення в частині визнання недійсними пунктів 1.1, 1.4 та 6 кредитного договору необхідно скасувати, в задоволенні зазначених позовних вимог відмовити, саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту.

Оскільки пункти 1.1, 1.4 та 6 договору № Z41.25552.005034779 від 19.03.2019 (плата за обслуговування кредитної заборгованості) є нікчемними в силу вимог Закону, відповідно відсутні підстави для стягнення заборгованості по сплаті нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості, а також наявні підстави для перерахунку здійснених платежів.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог АТ «Ідея Банк» про стягнення нарахованої плати за обслуговування кредиту в сумі 2182,40 грн. та простроченої плати за обслуговування кредиту в сумі 18 006,82 грн. необхідно було відмовити у зв`язку з нікчемністю пунктів, яким було передбачено плату за обслуговування Договору кредиту.

Поряд з тим, із долученої до матеріалів справи виписки Банку за період з 01.01.2000 по 26.03.2021 вбачається, що ОСОБА_2 погашаючи кредит, в тому числі вносив кошти на погашення плати за обслуговування по Договору кредиту №Z41.25552.005034779 від 19.03.2019. Загалом ОСОБА_2 сплачено 12 546 грн. 78 коп.

З навденого слідує, що частина сплачених коштів за Договором кредиту зараховувалась Банком на погашення плати за обслуговування кредиту, в той час як така не підлягала сплаті, оскільки пункти Кредитного договору в цій частині є нікчемними.

Сплачена сума коштів впливає на загальний розмір заборгованості, оскільки частина внесених відповідачкою коштів могла бути спрямована на погашення плати за обслуговування кредиту.

За встановлених судом обставин, колегія суддів вважає, що сума коштів, зарахованих банком на погашення плати за обслуговування кредиту мала бути зарахована в рахунок погашення як тіла кредиту, так і відсотків за користування кредитними коштами у порядку визначеному ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» та п. 2.6 Кредитного договору.

Статтями 549, 550, 551 ЦК України встановлено, що пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є гршова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У ч.2 статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» регламентовано, що у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу.

Як убачається з матеріалів справи, Банк, звертаючись з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останнього суми боргу в розмірі 57 198,75 грн, з яких 1539,38 грн - пеня за несвоєчасне погашення платежів, до позовної заяви не надав детального розрахунку зазначених сум пені. Тому перевірити правильність не надається за можливе, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення пені.

Перевіряючи доводи скарги в частині стягнення заборгованості за Кредитним договором №Z41.25552.005034779 від 19.03.2019, колегія суддів доходить висновку, що загальна сума заборгованості станом на 30 липня 2020 року становить 35 470 грн. 15 коп., з яких: 30 312,76 грн. основного боргу, 5154,46 грн. простроченого боргу 2,72 грн. прострочених процентів, 0,21 грн. строкових процентів.

Разом з тим, беручи до уваги сплачені відповідачем кошти в сумі 12 546 грн., 78 коп., які були спрямовані на оплату за обслуговування кредиту, такі слід зарахувати в загальну заборгованість за кредитним договором, відповідно загальна сума заборгованості станом на 30 липня 2020 року становитиме 22 923 грн. 37 коп. (35470,15-12546,78=22923,37), а не 18 920, 44 грн., як вважав відповідач.

Суд першої інстанції стягуючи 18 920,44 грн. заборгованості за Кредитним договором не пересвідчився у правильності розрахунку відповідача, а відтак дійшов неправильного висновку про стягнення зазначеної суми.

З врахуванням наведеного, судове рішення в частині задоволення зустрічних позовних вимог про зобов`язання провести перерахунок здійснених платежів підлягає скасуванню та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову, з підстав часткового задоволення позовних вимог АТ «Ідея Банк» та стягнення заборгованості з врахуванням платежів, які були спрямовані на обслуговування кредиту.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) знов наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

Відповідно до частин першої та другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок здійснення судом розподілу судових витрат між сторонами.

Зокрема, положеннями статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви, АТ «Ідея Банк» сплатив 2102 грн., за подання апеляційної скарги 4414,20 грн.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу Ат «Ідея Банк» задоволено частково, за розгляд справи у суді першої інстанції підлягало до стягнення ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» 842 грн.41 коп. судового збору.

При цьому, частину сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2524,82 грн. необхідно компенсувати АТ «Ідея Банк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №Z41.25552.005034779 від 19 березня 2019 року в розмірі 22 923 (двадцять дві тисячі дев`ятсот двадцять три) гривень 37 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк сплачений судовий збір в розмірі 842 (вісімсот сорок дві) гривень 41 копійок.

В решті вимог Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та здійснення перерахунку відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству «Ідея Банк» за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 2524 (дві тисячі п`ятсот двадцять чотири) грн. 82 коп. судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк