КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/5493/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А.(суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, відповідно до якого просила стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі ј частини від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на утримання повнолітньої доньки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на період її навчання у Відкритому міжнародному університеті розвитку людини «Україна», тобто до 30 червня 2022 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач та відповідач мають спільну доньку - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка навчається у Відкритому міжнародному університеті розвитку людини «Україна» на другому курсі денної форми освітньо-кваліфікаційного рівня молодшого спеціаліста за спеціальністю «соціальна робота». Вказано, що строк навчання в університеті встановлений до 30 червня 2022 року.

Позивач зазначає, що ОСОБА_4 не надає матеріальну допомогу по утриманню дитини, а тому просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 липня 2020 року і до закінчення навчання у Відкритому міжнародному Університеті розвитку людини «Україна», тобто до 30 червня 2022 року.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 , особи, яка не брала часті у розгляді справи, проте яка вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що ОСОБА_1 є донькою позивача та відповідача по справі.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не перевірив та не встановив ключовий момент, який є передумовою для звернення до суду із вказаним позовом, а саме чи дійсно позивач проживає разом із дитиною - ОСОБА_1 , оскільки в процесуальних документах, поданих до суду, вказана адреса, відмінна від тієї, за якою проживають ОСОБА_1 разом зі своїм батьком відповідачем по справі ОСОБА_4 .

Крім того, апелянт також наголошує, що відповідач по справі повністю підтримує та надає кошти на утримання ОСОБА_1 , що спростовує доводи позивача по справі про те, що останній не надає матеріальної допомоги на утримання спільної дитини позивача і відповідача.

Апелянт наголошує, що відповідач по справі уклав договір добровільного страхування життя №01060-2270 від 29 грудня 2008 року («майбутній студент»), відповідно до якого після настання страхового випадку - повноліття, застрахована особа, в даному випадку - ОСОБА_1 , отримує щорічні ануїтентні виплати у розмірі, зазначеному у довідці №781690 від 28 грудня 2021 року. Вказано, що виплати за вказаним договором почалися 01 січня 2019 року та будуть продовжуватись щорічно до 01 січня 2023 року включно.

Апелянт наголошує, що виплати по даному договору наразі повністю компенсують витрати по оплаті за навчання.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 , особи, яка не брала часті у розгляді справи, проте яка вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, - ОСОБА_2 просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 червня 2015 року (а.с.8-9).

Від вказаного шлюбу сторони по справі мають спільну доньку - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградського районного управління юстиції у м. Києві з актовим записом № 698 серії НОМЕР_1 від 25 квітня 2000 року (а.с.6).

Відповідно до довідки №6019, виданої 24 червня 2020 року, ОСОБА_1 навчається у Відкритому міжнародному Університеті розвитку людини «Україна», на другому курсі денної форми освітньо-кваліфікаційного рівня молодшого спеціаліста за спеціальністю «соціальна робота». Строк навчання в університеті встановлений до 30 червня 2022 року (а.с.10).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , мотивував своє рішення тим, що у своєму відзиві відповідач надає докази утримання ним своєї доньки ОСОБА_1 , однак такі докази не можуть слугувати в обґрунтування відмови у позові з огляду на право позивачки стягнути аліменти в порядку ст.199 СК України навіть за наявності матеріальної підтримки відповідачем своєї доньки ОСОБА_1 . З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Апеляційний суд не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до положень статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

З аналізу змісту наведеної норми вбачається, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Крім того, відповідно до положень п.20 пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. У разі заявлення позову одним із батьків суд може залучити до участі у справі (якщо залежно від її обставин визнає необхідним) повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися і на користь яких у зв`язку з цим стягуються аліменти.

Стаття 182 СК України визначає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема, пунктом 1 та 2 частини 1 статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, а також стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів.

Відповідно до статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При дослідженні матеріалів справи апеляційний суд встановив, що апеляційну скаргу було подано представником ОСОБА_1 , особи, яка не брала участі у розгляді справи, проте яка вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, - ОСОБА_2 .

Так, системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прямо впливає на права та інтереси апелянта - ОСОБА_1 , оскільки саме на її утримання на період навчання стягуються аліменти за позовною заявою ОСОБА_3 , а тому ОСОБА_1 мала право на подачу даної апеляційної скарги з метою захисту власних прав та інтересів.

Так, апелянтом разом із позовною заявою було надано копії квитанцій, які свідчать про те, що відповідач по справі не ухиляється від свого батьківського обов`язку й допомагає доньці ОСОБА_1 з оплатою за навчання, а також надає матеріальні допомогу (а.с.60-70).

Вказаний факт знайшов своє підтвердження й в суді першої інстанції.

Крім того, судом також встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_4 уклав договір добровільного страхування життя №01060-2270 від 29 грудня 2008 року («майбутній студент») з ПрАТ «СК «ТАС», відповідно до якого після настання страхового випадку - повноліття, застрахована особа, в даному випадку - ОСОБА_1 , отримує щорічні ануїтентні виплати у розмірі, зазначеному у довідці №781690 від 28 грудня 2021 року (а.с.27-28, 71-75).

Також апелянтом було надано документ, який свідчить про те, що ОСОБА_1 отримала від ПрАТ «СК «ТАС» 20 649,80 грн виплати страхової суми згідно акту 18537 (№01060-2270) (а.с.76).

Крім того, відповідно до довідки №10912 від 21 грудня 2021 року, ОСОБА_1 навчається у Відкритому міжнародному Університеті розвитку людини «Україна», на 4 курсі заочної форми, ступеня вищої освіти бакалавр за спеціальністю 053 Психологія. Термін закінчення навчального закладу 30 червня 2022 року (а.с.59).

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд враховує надані апелянтом докази, оскільки ОСОБА_1 не було залучено до розгляду справи в суді першої інстанції й остання не мала змоги надати вказані докази до суду першої інстанції.

Системний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що ОСОБА_1 , в інтересах якої зверталась із даним позовом ОСОБА_3 , дійсно навчається у Відкритому міжнародному Університеті розвитку людини «Україна», на 4 курсі заочної форми, ступеня вищої освіти бакалавр за спеціальністю 053 Психологія й термін закінчення навчального закладу становить 30 червня 2022 року.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається й апелянтом було доведено факт того, що ОСОБА_1 не потребує матеріальної допомоги у зв`язку із тим, що вона навчається, оскільки, по-перше, її батько, відповідач по справі, ОСОБА_4 , надає матеріальну допомогу своїй доньці, а по-друге, відповідно до укладеного ОСОБА_4 договору добровільного страхування життя №01060-2270 від 29 грудня 2008 року, ОСОБА_1 отримує грошові кошти, які, як зазначає ОСОБА_1 , цілком компенсують витрати на навчання.

Апеляційний суд також враховує, що відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладені обставини, а також приписи законодавства, апеляційний суд доходить висновку, що правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 немає, оскільки в апеляційному порядку було встановлено, що ОСОБА_1 не потребує матеріальної допомоги на утримання на період навчання й враховуючи, що відповідно до статті 34 ЦК України, остання є цивільно дієздатною й має право самостійно розпоряджатися аліментами, які стягуються на її утримання, й висловила свої заперечення щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв