КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/6006/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Приходька К.П.,розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особах Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

у липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 09 січня 2019 року ним було укладено договір № 408 на туристичне обслуговування, відповідно до якого він разом з дружиною та 10 знайомими з 18 травня 2019 року по 25 травня 2019 року повинен був поїхати на відпочинок до Іспанії. Вартість туристичних послуг відповідно до договору становила 144 987,12 грн.

18 травня 2019 року при проходженні митного контролю в аеропорту «Бориспіль» позивачу було відмовлено в перетині державного кордону України з підстав тимчасового обмеження його у праві виїзду з України згідно постанови державної виконавчої служби.

З листа Святошинського РВДВС від 13.03.2020 року йому стало відомо про те, що 12.03.2018 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження №35576348 винесено постанову про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кодон. Однак, позивач копії такої постанови не отримував, про наявність будь-яких обмежень повідомлений не був.

Крім того, в листі Святошинського РВДВС вказано, що 15.04.2019 року державним виконавцем повторно винесено постанову про обмеження його у праві виїзду за кордон та направлено цю постанову до ДПСУ.

Дані дії державної виконавчої служби вважає протиправними. Внаслідок таких дій виконавчої служби він не був повідомлений про наявність обмежень у виїзді за кордон, в останній момент не був допущений у літак і не зміг виїхати на відпочинок, у зв`язку із чим йому було завдано матеріальної та моральної шкоди.

Посилаючись на положення статей 22 та 1174 ЦК України, позивач просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь матеріальну шкоду в сумі 12 082,26 грн., завдану йому моральну шкоду у розмірі 90 000,00 грн., а також понесені судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не врахування правових висновків Верховного Суду при його ухваленні, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначив, зокрема, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції не надав належної оцінки протиправності дій органу ДВС.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що плануючи поїздку, ОСОБА_1 попередньо звернувся до органів Державної прикордонної служби України з листом, в якому просив надати інформацію стосовно наявних відносно нього обмежень у праві виїзду за кордон.

У відповідь на заяву він отримав Лист від Державної прикордонної служби України від 06.08.2018 року, в якому зазначено про відсутність на виконанні органів охорони державного кордону судових рішень про тимчасове обмеження його у праві виїзду.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам позивача про незаконність винесення державним виконавцем повторної постанови про

27 червня 2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останні просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року залишити без змін.

Зокрема у відзиві зазначено, що матеріали справи не містять жодного належного, достатнього та допустимого доказу в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Також, вказано, що позивачу на законних підставах 18 травня 2019 року було відмовлено у праві виїзду за кордон, оскільки станом на цю дату на виконанні Державної прикордонної служби України перебувала постанова Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2019 року №9.

Інші сторони даної справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому частиною 1 статті 360 ЦПК України.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень ч. ч.1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не оскаржувалось рішення від 18 травня 2019 року заступника начальника відділу - начальником 2-го відіпс впс «Бориспіль-1» старшого лейтенанта Петренко І.О. про відмову в перетині державного кордону України, а тому на даний час воно є чинним, що свідчить про недоведеність позивачем незаконність дій органів державної влади. Крім того, у рішенні зазначено, що позивач, який є боржником зі сплати аліментів, міг самостійно дізнатись з відкритих джерел в мережі Інтернет - Єдиного реєстру боржників, про наявність чи відсутність тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість вимог позивача, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 09 січня 2019 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір на туристичне обслуговування № 408, відповідно до якого позивачем було сплачено грошові кошти в розмірі 144 987,12 грн. (а.с. 20-22).

Зі справи також вбачається, що постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошиснкього районного управління юстиції у м. Києві Левченко С.В. від 06.12.2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконаня виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва №2-1977/07 виданого 09.11.2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина в розмірі ј частини всіх видів заробітку. (а.с. 66)

З матеріалів виказаного виконавчого провадження, копії яких наявні у справі, вбачається, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу рішення суду про стягнення аліментів не виконував, у зв`язку із чим, станом на 30.08.2013 року заборгованість по сплаті аліментів (з урахуванням здійснених у 2013 році проплат) становила 51 240,49 грн.

Згідно Довідки розрахунку заборгованості головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Скружинської Н.М. від 20.05.2015, станом на 01.05.2015 заборгованість ОСОБА_1 по аліментам становить 28 783,08 грн. (а.с. 64)

Листом головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Скружинської Н.М. від 20.05.2015 ОСОБА_1 попереджено про відповідальність за злісне ухилення від сплати встановлених за рішенням суду коштів на утримання дітей (аліменти) та повідомлено про розмір заборгованості по сплаті аліментів, яка станом на 01.05.2015 року становила 28 783,08 грн. (а.с. 64)

12.03.2018 року постановою головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Скружинської Н.М. у зв`язку із ухиленням боржника ОСОБА_1 від виконання зобов`язання, покладених на нього рішенням Шевченківського районного суду м. Києва про стягнення аліментів на користь ОСОБА_3 та встановленням наявної заборгованості зі сплати аліментів за період від 26.03.2014 року по 31.01.2018 року в розмірі 105458,08 грн., встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України. (а.с. 58)

ОСОБА_1 був повідомлений про наявність відкритого виконавчого провадження та заборгованості по аліментам, що підтверджується його письмовим поясненням від 20.05.2018 року, в якому він зобов`язується вчиняти дії для погашення заборгованості по аліментам, що утворилась. (а.с. 60)

18 травня 2019 року у пункті пропуску для повітряного сполучення «Бориспіль» під час здійснення прикордонного контролю на виїзд з України відносно ОСОБА_1 заступником начальника відділу - начальником 2-го відіпс впс «Бориспіль-1» старшим лейтенантом Петренко І.О. було прийнято рішення про відмову в перетині державного кордону України, в зв`язку з наявністю однієї з підстав, визначених ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», у тому числі у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України, а саме постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2019 року № 9 (а.с. 18).

Листом від 13 березня 2020 року Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) позивача було повідомлено, що 12 березня 2018 року відносно останнього було винесено постанову про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України у ВП № 35576348 та копію постанови направлено позивачу до відома рекомендованим відправленням. 15.04.2019 року у зв`язку із введенням електронного обміну з Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України винесено постанову про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України , яку підписано електронним цифровим підписом та в електронному вигляді направлено до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України для виконання. (а.с. 49).

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, в силу ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на протиправність дій державної виконавчої служби у зв`язку з ухваленням постанови про обмеження його у праві виїзду за кордон, неповідомлення його про наявність такої постанови, наслідком його, на думку позивача, є завдання матеріальної та моральної шкоди.

В той же час, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, підтверджуючих протиправність дій органів державної влади, зокрема Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві.

Доводи апеляційної скарги про неправомірні дії ДВС, у зв`язку з неповідомленням ОСОБА_1 про обмеження останнього у праві виїзду за кордон, судова колегія критично оцінює, так як останній, знаючи про свій обов`язок по сплаті аліментів, допустив наянвість заборгованості, яка й була підставою для винесення постанови про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Крім того, станом на дату розгляду справи в суді апеляційної інстанції, відомостей щодо оскарження дій органів ДВС ОСОБА_1 не надано та в матеріалах справи не міститься.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Таким чином, оскільки позивач, зважаючи на предмет спору, посилається на завдану моральну шкоду, яка полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а сааме статті 23, 1167 ЦК України.

Як зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Так як, ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів неправомірності дій відповідачів, тому правові підстави для вішкодування моральної шкоди відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків зроблених судом першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, на думку судової колегії, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374,375,382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районногосуду м. Києва від 09 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 29 червня 2022 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

К.П. Приходько