Провадження № 22-ц/801/1075/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 рокуСправа № 127/35357/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Ліннік Я. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представницею адвокатом Шкрабалюк Ю. В., на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Федчишена С. А. від 12 квітня 2022 року,

в с т а н о в и в:

28 грудня 2021 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за яким просив визнати їх такими, що втратили право користування чотирикімнатною квартирою з трьома балконами АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку місця проживання у цій квартирі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 жовтня 2021 року за результатом прилюдних торгів з реалізації зазначеної квартири як предмета іпотеки ОСОБА_5 набув право власності на квартиру, що належала ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В. І. від 18 липня 2008 року за реєстровим № 2132, та зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» (далі КП «ВООБТІ») 18 липня 2008 року в реєстровій книзі № 715 за реєстраційним № 1904.

Оскільки квартира була реалізована як предмет іпотеки за іпотечним договором від 18 липня 2008 року, яким було забезпечене належне виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором №156-ф/08 від 18 липня 2008 року, реєстрація у ній місця проживання відповідачів перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню цим нерухомим майном позивачем.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2022 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, що придбане за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень стаття 109 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла. Крім того, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням вказаної квартири, але спірні правовідносини, що виникли між сторонами в цій справі, врегульовані спеціальною нормою статтею 40 Закону України «Про іпотеку», яка визначає порядок виселення мешканців з житлового приміщення, на яке звернуто стягнення, відтак належним способом захисту в цій справі може бути лише виселення мешканців, що проживаються в спірній квартирі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Шкрабалюк Ю. В., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на зміст кредитного договору №156-ф/08 від 18 липня 2008 року, за пунктом 1.5. якого кредит надавався саме на придбання чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 , відповідно ця квартира була предметом іпотеки, укладеним на забезпечення виконання кредитного договору, за рахунок якого вона ж була придбана, отже в силу приписів частини другої статті 109 ЖК Української РСР виселення осіб, які проживають у квартирі, здійснюється без надання іншого постійного жилого приміщення. Вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Право власника вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном установлено статтею 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали відзиви на апеляційну скаргу, за якими просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи та норм матеріального права, якими регулюються правовідносини сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Суд встановив, що відповідно до протоколу про проведені електронні торги № 558065 від 28 жовтня 2021 року Державного підприємства «СЕТАМ» (далі ДП «СЕТАМ») з реалізації предмета іпотеки чотирикімнатної квартири з трьома балконами, загальною площею 100,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , що знаходиться на четвертому поверсі в семиповерховому житловому багатоквартирному будинку, яка належала ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В. І. від 18 липня 2008 року за реєстровим № 2132, та зареєстрованого КП «ВООБТІ» 18 липня 2008 року в реєстровій книзі № 715 за реєстраційним № 1904, переможцем торгів визнано ОСОБА_1 (а. с. 11).

13 листопада 2021 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М. на підставі акту приватного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, складеного приватним виконавцем виконавчого округу Собчуком В. В. 12 листопада 2021 року, ОСОБА_6 видане свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 17 18).

За умовами кредитного договору № 156-Ф/08 від 18 липня 2008 року Відкрите акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі ВАТ АБ «Укргазбанк», банк) надало ОСОБА_2 130000 доларів США строком до 17 липня 2028 року на придбання житлової нерухомості, а саме: чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 (пункти 1.1.1.5. кредитного договору). Умовою забезпечення кредиту є іпотека нерухомого майна, зазначеного у пункті 1.5. цього договору (пункт 2.1. кредитного договору) (а. с. 8 10).

Того ж дня в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 156-Ф/08 від 18 липня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В. І., предметом якого була чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 (а. с.5 7).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 391 Цивільного кодексу України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами першою, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини третьої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (житлового приміщення) предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18).

Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК Української РСР (такий висновок зробив Верховний Суд також у постанові від 24 червня 2020 року, справа № 361/2881/19, провадження № 61-7332св21).

Зі змісту кредитного договору №156-ф/08 від 18 липня 2008 року видно, що чотирикімнатна квартира АДРЕСА_4 , яка є предметом іпотеки, придбана ОСОБА_2 за кредитні кошти, жодних доказів, які б вказували на те, що ця квартира, принаймні частково, була придбана за рахунок інших, зокрема, власних коштів відповідачів у справі немає, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність правових підстав для їх виселення без надання іншого житла.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на таке.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі, квартира яких була примусово реалізована з прилюдних торгів, як предмет іпотеки, придбаний за рахунок кредитних коштів, та не є членами його сім`ї, всупереч вимогам закону, установленим статтею 40 Закону України «Про іпотеку», добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_3 , відмовляються та без згоди позивача власника вказаного житлового приміщення продовжують безпідставно проживати у спірній квартирі.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Встановлено, що квартира була придбана відповідачем ОСОБА_2 за кошти, отримані за кредитним договором, в забезпечення виконання зобов`язань за яким вона ж і була передана в іпотеку банку.

Таким чином, відповідачі у справі, допустивши порушення умов договору кредиту, внаслідок чого було здійснено звернення на предмет іпотеки, не мали обґрунтованих підстав вважати, що після звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_3 , матимуть змогу використовувати її як власне житло. І навпаки, позивач, який придбав квартиру з прилюдних торгів, сплативши її повну вартість в розмірі 1636500 грн 00 к., що відповідає ціні продажу предмета іпотеки на електронних торгах, з урахуванням зазначених вимог закону, обґрунтовано очікував, що зможе безперешкодно реалізувати своє право власності, як щодо користування жилим приміщенням, так і щодо розпорядження цим нерухомим майном.

Апеляційний суд, оцінюючи визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку за обставин цієї справи визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки: у належній ОСОБА_1 на праві власності квартирі зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які не є членами його сім`ї; жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, а на вимоги власника знятись із реєстраційного обліку місця проживання та звільнити спірну квартиру відповідачі не реагують.

Щодо висновку суду першої інстанції про неправильно обраний позивачем спосіб захисту його прав апеляційний суд зазначає таке.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

У частині першій статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Судом установлено, що ОСОБА_1 є новим власником квартири АДРЕСА_3 , який набув право власності на вказане житло за результатами торгів з примусової реалізації майна.

При цьому, вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є фактично позбавленням її права на житло, тобто виселення її без надання іншого жилого приміщення.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 753/11246/17, від 21 січня 2022 року у справі № 361/2881/19.

Отже, оскільки ОСОБА_1 є власником квартири, то суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, про те, що його вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жили приміщенням не відповідає змісту порушеного права позивача.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на та, що звертаючись із позовом про визнання відповідачів таким, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку місця проживання у спірній квартирі, ОСОБА_1 обґрунтовував неможливість реалізації його права власності на квартиру саме фактом реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_3 .

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз цих вище норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права, зокрема про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року, справа № 336/1773/17, провадження № 61-5924св18.

Суд першої інстанції також помилково застосував до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який регулює правовідносини з примусового звернення стягнення (відчуження без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду, об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнових права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті. Тобто правовідносин між кредитором (стягувачем) та позичальником (боржником). Натомість предметом спору у цій справі є вимога нового власника житлового приміщення, на яке вже звернуте стягнення, про визнання осіб, які у ньому зареєстровані і/чи проживають, такими, що втатили право користування жилим приміщенням.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив, відповідно 5448 грн 00 к. та 1362 грн 00 к., а тому, ураховуючи повне задоволення вимог позову судом апеляційної інстанції, ці суми підлягають стягненню на користь позивача з кожного з відповідачів у рівних частинах.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представницею адвокатом Шкрабалюк Ю. В., задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2022 року скасувати і постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування чотирикімнатною квартирою, загальною площею 100,8 кв. м, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 .

Зняти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 5448 (п`ять тисяч чотириста сорок вісім) грн 00 к. та апеляційної скарги у розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн 00 к. в рівних частинах з кожного по 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 к.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_1 , АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 .

(Повний текст судового рішення виготовлено 07 липня 2022 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало