Номер провадження: 22-ц/813/8274/22
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Приходько Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приходько Л.А. (суддя-доповідач)

суддів: Бездрабко В.О.,

Склярської І.В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ленця Олега Васильовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 травня 2022 року у складі головуючого судді Маркарова С.В.,

ВСТАНОВИВ:

08 липня 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», як правонаступник прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 28 січня 2015 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором станом на 11 травня 2021 року виникла заборгованість за договором, яка становить 29109,89 грн., та складається з заборгованості за тілом кредиту 24904,61 грн. та заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом 4205,28 грн.

Посилаючись на викладені обставини позивач просив суд стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» загальну суму заборгованості в сумі 29109,89 грн., та вирішити питання щодо відшкодування судових витрат.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 травня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 28 січня 2015 року в розмірі 24409,61 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 24409,61 грн., суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку Банку не повернуті, їх розмір підтверджено розрахунком позивача.

В апеляційній скарзі адвокат Ленець О.В., діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 28 січня 2015 року станом на 11 травня 2021 року в розмірі 24409,61 грн. скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити АТ «Приватбанк» у задоволені позовних вимог в цій частині у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що надані позивачем докази не доводять факту заборгованості за тілом кредиту у встановленому Банком розмірі, як і не доводять факту коли виникла заборгованість за кредитом. Надані розрахунки Банку не можуть вважатися належними та допустимими доказами наявності заборгованості, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог, з яких неможливо встановити початок утворення заборгованості за тілом кредиту та його збільшення. Крім того, в розрахунку заборгованості відсутні посилання на номер рахунку (картки) за якою проводиться розрахунок, а виписки по рахунку є зведеним документом транзакції операцій за декількома банківськими картками, при цьому заборгованість, що утворюється за різними картками складається в одну. Зазначивши, що факт отримання та користування кредитними коштами відповідачкою не заперечується, проте з наданих виписок також убачається, що відповідачка завжди повертала назад витрачені кошти, шляхом поповнення картки.

АТ КБ «Приватбанк» процесуальним правом, передбаченим положеннями статті 360 ЦПК України на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення сторін.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 28 січня 2015 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанкі (а.с.26).

В анкеті-заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До позовної заяви, крім анкети-заяви, підписаної позичальником, представник банку додав Витяг з тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна Gold». (а.с.27) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписані позичальником (а.с. 28-66).

Відповідно до довідки, доданої позивачем до позовної заяви, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір №б/н, за яким останній були надані: 04 серпня 2014 року - кредитна картка № НОМЕР_1 , терміном дії 07/18; 04 серпня 2014 року - кредитна картка № НОМЕР_1 , терміном дії 07/18; 18 серпня2014 року - кредитна картка № НОМЕР_2 , терміном дії 08/18; 24 січня 2018 року - кредитна картка № НОМЕР_3 , терміном дії 11/21; 13 квітня 2018 року - кредитна картка № НОМЕР_4 , терміном дії 03/22; 31 травня 2018 року - кредитна картка № НОМЕР_5 , терміном дії 04/22; 10 грудня 2019 року - кредитна картка № НОМЕР_6 , терміном дії 10/23 (а.с.25).

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н) вбачається, що старт карткового рахунку № НОМЕР_1 відбувся 04 серпня 2014 року, із встановленням 28 січня 2015 року кредитного ліміту 500.00грн. В подальшому кредитний ліміт неодноразово змінювався: 14 грудня 2015 року кредитний ліміт збільшено до 3000.00грн., 24 січня 2018 року збільшено до 3000.00грн., 02 серпня 2018 року збільшено до 8000.00грн., 25 грудня 2018 року збільшено до 9000.00грн., 17 вересня 2019 року збільшено до 10000.00грн., 10 грудня 2019 року збільшено до 15000.00грн., 17 грудня 2019 року збільшено до 20000.00грн., 04 листопада 2020 року кредитний ліміт зменшено до 0.00грн. (а.с.24).

З виписки по рахунку, доданого Банком до позовної заяви, вбачається, що ОСОБА_1 , починаючи з 29 січня 2015 року активно користувалась кредитними картками № НОМЕР_2 , № НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 використовуючи кредитні кошти, за рахунок встановленого кредитного ліміту та виконувала свої кредитні зобов`язання щодо повернення цих коштів: знімала готівку, оплачувала комунальні послуги, оплачувала придбання продуктів, товарів, поповнювала мобільний телефон, здійснювала перекази між своїми картками, вносила кошти на погашення кредиту тощо (а.с.76-110).

Звернувшись до суду із зазначеним позовом АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на те, що ОСОБА_1 неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, просив стягнути з неї заборгованість.

Згідно з наданими банком розрахунками, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 15 травня 2021 року становить 29109,89 грн., з якої: 2404,61 грн. заборгованості за тілом кредиту, 4205,28 грн. заборгованості за простроченими відсотками.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зробила такий висновок про те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Частково задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач користувалася кредитним коштами, своєчасно не повертаючи їх банку. Доказів повного погашення заборгованості за спірним кредитним договором відповідачем не надано. Визначаючи розмір заборгованості за тілом кредиту суд погодився із розрахунком заборгованості наданого банком.

Однак повністю з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на таке.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність. Згідно із указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Реалізуючи право вимоги за кредитним договором №б/н від 28 січня 2015 року, банк вказує на природу зобов`язання, вважаючи такий правочин договором приєднання (частини 1 статті 634 ЦК України), а Умови і Правила надання банківських послуг - публічною офертою та заявляє до стягнення заборгованість за тілом кредиту в розмірі 24904.61грн. та простроченими відсотками в розмірі 4205.28грн.

При постановлені оскаржуваного рішення, суд першої інстанції правильно виходив із того, що витяги з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк та Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що містяться в матеріалах справи, не відповідають вимогам статті 207 ЦК України щодо письмової форми правочину та статті 634 ЦК України щодо форми договору приєднання, а тому не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 28 січня 2015 року шляхом підписання анкети-заяви.

Разом із цим, за відсутності належних та допустимих доказів того, що саме ці Умови та правила розумів відповідач, ознайомившись і погодившись із ними при підписанні анкети-заяви від 28 січня 2015 року, а також, що указані документи на момент отримання відповідачем банківської картки взагалі містили умови щодо сплати процентів, неустойки (пені, штрафів) у зазначеному порядку і розмірі, вони, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Не є належним та допустимим доказом у розумінні статей 77, 78 ЦПК України витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», як такий, що містить посилання на загальні умови кредитування у ПриватБанк з обслуговування кредитних карток «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна contract» та «Універсальна gold».

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови і правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України і Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15), від 17 липня 2019 року (справа № 175/4576/14-ц) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитом, порядку його погашення, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту тощо, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, базову відсотку ставку та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, що виключає підстави для їх стягнення у судовому порядку. Наведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, що ухвалена у подібних правовідносинах.

Враховуючи, що надані позивачем витяг з Тарифів та витяг з Умови і Правил надання банківських послуг позичальником не підписані, а матеріали справи не містять відомостей, що при укладенні договору вони були надані позичальнику, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що їх не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (28 січня 2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (08 липня 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Доказів, які б підтверджували, що саме надані до матеріалів справи Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

Разом з тим задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, що свідчить про порушення прав позивача.

Колегія суддів з таким висновком суду погодитися не може.

Так визначаючи розмір заборгованості по тілу кредиту, що підлягає стягненню з позичальника на користь Банка, на підставі наданих Банком розрахунків заборгованості, суд першої інстанції не перевірив їх відповідність умовам укладеного між сторонами договору.

Відповідно до розрахунків заборгованості за договором №б/н від 28 січня 2015 року та виписки по рахунку вбачається, що Банком за рахунок тіла кредиту: погашалися нараховані проценти за користування кредитними коштами; комісія за обслуговування (членський внесок); здійснювалися щомісячні платежі за договорами Захист на кожен день, Страхування кредитного ліміту, а також здійснювалось списання платежів за різними договорами.

Проте, як зазначалось вище, в анкеті-заяві позичальника від 28 січня 2015 року, підписаної сторонами, відсутні відомості, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, комісію за обслуговування (членський внесок), а також можливість погашення цих відсотків та комісії за рахунок кредиту. А надані позивачем витяг з Тарифів та витяг з Умови і Правил надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору, оскільки вони позичальником не підписані, а матеріали справи не містять відомостей, що при укладенні договору саме вони були надані позичальнику.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що позичальником були укладені договори Захист на кожен день та Страхування кредитного ліміту, а також надання банку повноважень на погашення щомісячних платежів за цими договорами за рахунок кредитного ліміту. Також в матеріалах справи відсутні докази уповноваження позичальником банку на списання щомісячних платежів за рахунок кредитного ліміту за договорами № 5108, № 1143.

Додана до позовної заяви виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення, операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції).

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність.

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 04 липня 2018 року№ 75 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківська виписка з рахунку позичальника є належним та допустимим доказом у справі, що підтверджує рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписка за картковим рахунком, додана банком до позовної заяви, є належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором.

Перевіривши розрахунок заборгованості у сукупності з випискою по картковому рахунку позичальника колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 за період з 28 січня 2015 року по 17 травня 2021 року використано кредитних коштів на загальну суму 135106.96грн, та повернуто 143740.41грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції не звернув уваги на те, що розрахунок заборгованості доданий банком до позовної заяви здійснений на підставі Умов та правил, які, як зазначалось вище, не можна вважати частиною укладеного між сторонами кредитного договору та з урахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі не узгодженому сторонами, які, всупереч умов договору погашалися за рахунок кредиту, тим самим штучно збільшуючи тіло кредиту, та дійшов помилкового висновку, що відповідачем в добровільному порядку не повернуті використані ним кредитні кошти у розмірі зазначеному позивачем.

Оскільки, при здійсненні розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитом, встановлено, що ОСОБА_1 сплачено в рахунок погашення заборгованості кошти в сумі, що перевищує суму витрачених позичальником коштів, рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, відповідно до статті 376 ЦПК України, слід скасувати, ухваливши нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором №б/н від 28 січня 2015 року.

В іншій частині рішення суду не оскаржено, а тому в апеляційному порядку не переглядалося.

Відповідно до статті 382 ЦПК України у випадку скасування або зміни судового рішення постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, згідно з вимогами частини 13 цієї ж статті, відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 2270,00грн. Оскільки у задоволені позову відмовлено в повному обсязі витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

З огляду на наведене рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 2270.00грн слід скасувати.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 слід було сплатити 3405,00 грн (2270,00 грн*150%). Оскільки за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 судовий збір не сплачувала, у зв`язку зі звільненням, відповідно до вимог статті 5 Закону України про судовий збір, від сплати судового збору, зазначені судові витрати у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги в силу вимог статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк в дохід держави.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ленця Олега Васильовича задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 травня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк заборгованості за кредитним договором б/н від 28 січня 2015 року в розмірі 24409,61 грн. скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволені позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором б/н від 28 січня 2015 року відмовити.

Це ж рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк судового збору скасувати.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк в дохід держави судовий збір у розмірі 3405.00грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: В.О. Бездрабко

І.В. Склярська