П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 грудня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д., з участю секретаря Зубашкова М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 серпня 2021 року (у складі судді Деметрадзе Т.Р.) за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» та публічного акціонерного товариства «Банк Форум», третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом у жовтні 2019 р.

Просили:

-визнати недійсним договір № 0002/19/5 про відступлення права вимоги від 26 березня 2019 р., укладений між ПАТ «Банк Форум» і ТОВ «ФК «Веста» в частині відступлених прав кредитора за кредитним договором № 0015/08/26-CL, укладеним 17 січня 2008 р. між ОСОБА_1 і ПАТ «Банк Форум»;

-визнати недійсним договір про відступлення прав за договорами іпотеки (іпотечними договорами) від 26 березня 2019 р., укладеними між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «ФК «Веста» в частині відступлених прав іпотекодержателя за договором іпотеки, укладеним між ОСОБА_2 17.01.2008 р. і ПАТ «Банк Форум», який посвідчений у цей день приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М.М., зареєстрований за № 249 і укладений на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 0015/08/26-CL, укладеним 17 січня 2008 р. між ОСОБА_1 і ПАТ «Банк Форум»;

-вирішити питання судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог указали, що 17 січня 2008 р. між ПАТ «Форум Банк» (надалі Банк) і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0015/08/26-CL. На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між ПАТ «Форум Банк» і ОСОБА_2 17.01.2008 р. був укладений договір іпотеки, який посвідчений у цей день приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М.М. та зареєстрований за № 249.

26 березня 2019 р. між Банком і ТОВ «ФК Веста» (надалі Товариство) був укладений договір відступлення права вимоги № 0002/19/5. За умовами п.1 якого, Банк відступає новому кредитору (Товариству) належні Банку, а новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників, заставодавців, іпотекодавців і поручителів, зазначених у Додатку № 1, Додатку № 1.1., Додатку № 1, 2 та Акті № 1 приймання-передачі документації до цього Договору.

Того ж дня між указаними сторонами був укладений договір про відступлення прав за договорами іпотеки. Відповідно до п.1.1. якого у зв`язку з укладенням між Банком і Товариством договору № 0002/19/5 про відступлення прав вимоги від 26.03.2019 р. первісний іпотекодержатель відступає, а новий іпотекодержатель набуває прав первісного іпотекодержателя, належних первісному іпотекодержателю згідно з договорами іпотеки, укладеними між первісним іпотекодержателем та боржниками/іпотекодавцями.

Позивачі вказують, що ці договори в частині відступлення прав по кредитному договору та договору іпотеки повинні бути визнані недійсними на підставі ст. 215 та ч.1 ст. 203 ЦК України з огляду на те, що зміст цих правочинів суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У рядку 102 додатку № 1 до договору № 0002/19/5 про відступлення прав вимоги від 26.03.2019 р. зазначено, що відступлення прав вимоги проведено по боржнику ОСОБА_1 за кредитним договором 0015/08/26-CL від 17.01.2008 р. із загальним залишком заборгованості 145 180,78 дол. США (валюта кредиту 840), що в гривні становить 3 903 785,74 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту 60 000 дол. США (1 613 348,16 грн.) і відсотків 85 180,78 дол. США (2 290 437,58 грн.).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.11.2013 р. було розірвано кредитний договір і стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 583 226,66 грн., а також звернуто стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості. Тобто, пред`явивши позов про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки, Банк скористався наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК України правом дострокового погашення за кредитом, чим змінив строк виконання основного зобов`язання. Кредитний договір цим рішенням суду розірваний і між сторонами існують лише невиконані зобов`язальні правовідносини щодо погашення тієї суми боргу, яка зазначена у рішенні суду. Банк, використавши у 2013 р. своє право на дострокове повернення всього кредиту, не має права нараховувати проценти за кредитним договором після звернення до суду в 2013 р.

Тому, обсяг прав Банку, як первісного кредитора за кредитним договором № 0015/08/26-CL від 17.01.2008 р., укладеним із ОСОБА_1 повинен становити 583 226,66 грн. Відтак перехід права вимоги від Банку до Товариства відбувся не в обсязі, що існували на момент переходу, а в більшому обсязі, чим допущено порушення норм ст. 514 ЦК України та ч.1 ст. 203 ЦК України, що є підставою для недійсності цього правочину згідно зі ст. 215 ЦК України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 серпня 2021 р. позовну заяву ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишено без задоволення.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в силу вимог ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, а в спірних правовідносинах перейшли права в більшому об`ємі ніж існували у первинного кредитора, саме це є основним аргументом позовної заяви, проте судом першої інстанції не надано належної правової оцінки вказаним доводам.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Товариство просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Узагальнені доводи заперечення зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції і безпідставності доводів апеляційної скарги.

У судовому засіданні, яке відбулося 20 грудня 2022 р. був присутній адвокат Андрейчук О.М., який діє в інтересах ОСОБА_2 , безпосередньо ОСОБА_2 і представник Товариства по довіреності ОСОБА_3

Куштан ОСОБА_4 жодного разу не з`явився до Закарпатського апеляційного суду на розгляд своєї апеляційної скарги, всього по справі було шість судових засідань. На судове засідання, яке було призначено на 20.12.2022 р., ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується списком № 2423 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів і відстеженням поштового відправлення на сайті «Укрпошта», які додаються до матеріалів справи.

Відтак розгляд справи здійснювався без його присутності.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із того, що спірний договір № 0002/19/5 про відступлення права вимоги від 26 березня 2019 р. укладений у встановленій законом формі для укладення такого виду договорів, підписаний уповноваженими на те сторонами, у ньому зазначені необхідні умови договору.

Твердження позивачів про те, що за змістом договору перехід прав відбувся у більшому обсязі ніж ті, які існували на момент переходу, не беруться судом до уваги як безпідставні. Також суд констатував, що незгода боржника з розміром відступленого боргу не є підставою для недійсності правочину.

Інших належних і допустимих доказів і підстав, за якими суд може дійти висновку та вважати недійсним договір про відступлення прав вимоги від 26.03.2019 р., позивачами не надано.

При цьому суд установив, що 17.01.2008 р. між Банком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0015/08/26-CL. На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором того ж дня між Банком і ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, який посвідчений у цей день приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М.М. та зареєстрований за № 249.

Банк відступив новому кредитору (Товариству), а новий кредитор набув права вимоги до позичальників, заставодавців, іпотекодавців і поручителів, зазначених у Додатку № 1, Додатку № 1.1., Додатку № 1, 2 та Акті № 1 приймання-передачі документації до цього Договору. Згідно з указаним договором новий кредитор отримав і право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором 0015/08/26-CL від 17.01.2008 р. і до ОСОБА_2 за договором іпотеки.

Таким чином, відбувся перехід прав та обов`язків від попереднього кредитора (Банку) новому Товариству, який за своїм правовим змістом є відступленням права вимоги, що передбачено п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними визначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Системний аналіз указаних норм ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що істотними умовами договору про відступлення прав вимоги є умови передачі права вимоги; види та перелік документів, що підтверджують право вимоги та мають бути передані первісним кредитором новому; момент виникнення права вимоги у нового кредитора.

Правовим наслідком відсутності у договорі усіх істотних його умов є те, що такий договір вважається не укладеним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такої підстави недійсності договору як недосягнення сторонами згоди щодо всіх його істотних умов чинне законодавство не містить.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, де зазначено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) не укладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК України.

Як на підставу для задоволення позовних вимог і визнання договору про відступлення прав недійсним, ОСОБА_1 посилається на те, що в силу вимог ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, а в спірних правовідносинах перейшли права в більшому об`ємі ніж існували у первинного кредитора.

Із цього приводу колегія суддів зауважує таке.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) також викладено правові висновки про те, що після направлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення кредитної заборгованості та, відповідно, припинення дії кредитного договору права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості у кредитному зобов`язанні, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами не існує домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Оскільки кредитодавець самостійно, на власний розсуд, скориставшись своїм правом, достроково припинив на майбутнє дію кредитного договору та змінив строк кредитування, то за відсутності належної правової підстави (яка через власні дії кредитодавця є такою, що припинена), відсутні й підстави для нарахування процентів та пені.

Водночас Верховний Суд у своїй практиці зауважує, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, у постанові від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18.

Відтак, правова позиція позивача стосовно незгоди із розміром відступленого боргу не може слугувати підставою для визнання договору про відступлення прав недійсним.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 серпня 2021 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 29 грудня 2022 р.

Судді: