Справа 556/1715/20
Номер провадження 2/556/169/2022

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.06.2022 року. Володимирецький районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Котик Л.О.

при секретарі Соловей Г.С.

за участю відповідачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Волощука П.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Володимирець цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Вараська міська об`єднана територіальна громада, Вараська міська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,-

Встановив:

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Вараська міська об`єднана територіальна громада, Вараська міська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначають, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_4 . Після смерті останнього відкрилась спадщина на спадкове майно, закрема на житловий будинок з господарськими будівлями та дві земельні ділянки в с. Сопачів Володимирецького району Рівненської області. Позивачі є спадкоємцями першої черги за законом, як діти спадкодавця. Однак під час оформлення документів на спадщину їм стало відомо, що 10.12.2019 виконавчим комітетом Сопачівської сільської ради Володимирецького району від імені ОСОБА_4 посвідчено заповіт на ім`я ОСОБА_1 .

Даний заповіт просять визнати недійсним, оскільки він складений з порушенням законодавства, посвідчений секретарем сільської ради, яка не мала на це повноважень. Крім того, ОСОБА_4 не міг підписати заповіт, так як через травму очей він не бачив.

А тому ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вимушені були звернутися з даним позовом у суд.

Вказаний позов надійшов до суду 02.11.2020.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 17 листопада 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

08.12.2020 року відповідачкою подано відзив на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити.

14.12.2020 року представником позивачів адвокатом Басюк М.Ю. подано відповідь на відзив.

24.12.2020 року відповідачкою ОСОБА_1 подано заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 13.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

12.02.2021 року ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: виконавчий комітет Сопачівської сільської ради Володимирецького району, Вараська міська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, замінено третю особу Сопачівську сільську раду Володимирецького району Рівненської області - на її правонаступника Вараську міську об`єднану територіальну громаду.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 січня 2022 року, відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачів адвоката Бірука О.В. про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Вараська міська об`єднана територіальна громада, Вараська міська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, оскільки представником позивачів подано клопотання під час розгляду справи по суті, а отже, з пропуском строку, встановленим ЦПК України, про поновлення пропущених процесуальних строків позивачі та їх представник не зверталися.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Вараська міська об`єднана територіальна громада, в судове засідання не з`явилася, від представника надійшла заява про розгляд справи у відсутності їх представника.

Належним чином повідомлена третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - державний нотаріус Вараської міської державної нотаріальної контори, в судове засідання не з`явилася.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , їх представник адвокат Басюк М.Ю. у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги і надали пояснення в межах пред`явленого позову. ОСОБА_4 на час складання заповіту в с. Сопаічв не було. Останній не міг ходити, не бачив, був у лікарні, вказаний заповіт не підписував. ОСОБА_4 не визнавався не дієздатним, чи обмежено дієздатним. Вважають, що заповіт не відповідає волі спадкодавця.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Волощук П.С., позов не визнали і суду пояснили, що заявлені позивачами вимоги є безпідставними і не обґрунтованими.

ОСОБА_1 з 2009 року проживала разом з ОСОБА_4 , як чоловік і дружина, без реєстрації шлюбу, до смерті останнього. В с. Сопачів знаходиться будинок батьків ОСОБА_4 .. Вона доглядала його матір, допомагала по господарству, садили город. Вважають, що заповіт посвідчений уповноваженою особою, згідно Закону, в ньому виражена воля заповідача. Доказів, що заповіт підписаний іншою особою, не надано. Таким чином, оскаржуваний заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображає дійсне волевиявлення заповідача, відповідає вимогам Закону.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона працювала головою Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, з 2015 по 2020 роки. ОСОБА_4 запитував у неї, чи можна на відповідачку скласти заповіт на землю і будинок його покійних батьків, так як ОСОБА_1 доглядала за матір`ю останнього. Покійний з дружиною (співмешканкою ОСОБА_1 ) доглядали за будинком.

В той же час, коли складали заповіт, ОСОБА_4 з ОСОБА_1 прийшли в сільську раду. Є розпорядження, що на секретаря сільської ради, покладені обов`язки по посвідченню заповітів.

Аналогічні покази надала суду і свідок ОСОБА_6 , яка працювала секретарем Сопачівської сільської ради. Приймалося рішення сільської ради про її повноваження. ОСОБА_4 з ОСОБА_1 доглядали його матір. Останній неодноразово звертався в сільську раду, щоб скласти заповіт, але не мав всіх документів. Це був будинок його батьків. 10.12.1019 ОСОБА_4 прийшов з співмешканкою, сказав, що ОСОБА_1 доглядала його матір і на неї хоче скласти заповіт. Останній особисто підписав заповіт, вона йому роз`яснила законодавство щодо складання заповіту.

Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ствердили, що ОСОБА_4 з ОСОБА_1 доглядали матір останнього, допомагали по господарству. Це був будинок батьків ОСОБА_4 .

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, всебічно, повно, об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд рахує, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що стверджується свідоцтвом про смерть останнього, серії НОМЕР_1 .

Згідно заповіту, скріпленого печаткою та нотаріально посвідченого 10 грудня 2019 року виконавчим комітетом Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, секретар Федіна О.С., ОСОБА_4 заповів належний на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.06.2017 року та земельні ділянки, згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.02.2017 року, загальною площею 0.25 га та згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.02.2017 року, загальною площею 0,1292 га, які знаходяться в с. Сопачів Володимирецького району Рівненської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкає в АДРЕСА_1 .

А як зазначено в свідоцтві про право на спадщину за законом від 15.06.2017, виданому державним нотаріусом Кузнецовської міської державної нотаріальної контори, спадкоємцем житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 є її син ОСОБА_4 .

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання №2282-05 від 10.12.2020 року, виданій відділом реєстрації виконавчого комітету Вараської міської ради, ОСОБА_4 з 18.06.1997 року по 24.04.2020 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Однак, як зазначено в довідці №729 від 12.05.2020 року, виданій Сопачівською сільською радою Володимирецького району Рівненської області, до дня смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , не був зареєстрований, але проживав за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_10 19 квітня 1994 року розірвали шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану м. Кузнецовськ зроблено запис за №68.

ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , є батьком позивачів - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , що стверджується свідоцтвами про народженняостанніх, серії НОМЕР_3 , серії НОМЕР_4 .

Як зазначено в заявах №83, №84 від 05.05.2020 року, які подані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Вараської міської державної нотаріальної контори, останні приймають спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №60111569 від 05.05.2020 року, виданому Сарненською районною державною нотаріальною конторою, після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , заведено спадкову справу №65798139.

Відповідно із положеннями статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Статтею 7 Закону України «Про нотаріат», в редакції чинній на момент складання заповіту передбачено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

На момент складання заповіту від 10 грудня 2019 року діяльність посадових осіб виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад з приводу вчинення нотаріальних дій була врегульована підзаконним нормативно правовим актом - Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, який набув чинності з 02 грудня 2011 року.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Висновок експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Клопотання про призначення такої експертизи від сторін не надходило.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

ОСОБА_4 перебував на диспансерному обліку у терапевта з діагнозом: ІХС дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст. 2 р. 3 СН1, цукровий діабет 2 типу та двобічний гідроторикс. (довідка від 06.05.2020 року, видана лікарем терапевтом)

Сам по собі факт наявності у заповідача ОСОБА_13 захворювань та перебування на диспансерному обліку у терапевта не є достатнім доказом його неспроможності підписати заповіт, розуміти значення своїх дій та/або керувати ними при складанні заповіту і не спростовує презумпцію психічного здоров`я.

Позивачами не доведено, що їх батько не міг на момент підписання оспорюваного заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, або що на нього чинився тиск з боку відповідача. Дієздатність їх батька під час складання заповіту перевірено уповноваженою на те особою - секретарем сільської ради, ОСОБА_4 власноручно підписав заповіт.

Даний факт не спростований.

З огляду на викладене, давши правову оцінку показанням допитаних свідків та встановленим обставинам щодо похилого віку та стану здоров`я ОСОБА_4 , суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів не підписання останнім оспорюваного заповіту.

Згідно пункту 2.5 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11 листопада 2011 року № 3306/50, під час посвідчення заповіту та засвідчення справжності підпису на документах визначається обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, встановленому статтею 44 Закону України «Про нотаріат», за положенням якої (в редакції на час посвідчення оспорюваного заповіту) визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Якщо в населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України .

Зважаючи на викладене, з урахуванням презумпції психічного здоров`я фізичної особи та недоведеності абсолютної неспроможності ОСОБА_13 в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення та надавши оцінку наявним у справі доказам, дійшов до висновку щодо відсутності правових підстав, передбачених статтею 225 ЦК України, для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Окрім того позивач у відповіді на відзив вказує на недійсність заповіту з підстав передбачених ч.1 ст.1257 ЦК України, а саме, що заповіт, посвідчений особою, яка не мала на це права, оскільки в сільській раді відсутнє рішення про покладення на секретаря сільської ради Федіна О.С. вчинення нотаріальних дій, розпорядження №2 від 02.01.2019 року «Про ведення нотаріальних дій по Сопачівській сільській раді», яке винесено сільським головою Сопачівської сільської ради є незаконним, оскільки в голови не було повноважень щодо винесення такого рішення.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України(частина третя статті 1247 ЦК України).

Згідно із статтею 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

У статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту) вказано, що посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

При цьому делеговані повноваженнями є повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад (стаття 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту)).

Відповідно до підпункту 5 пункту б частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти.

Виходячи із вищевикладеного і конкретних обставин справи, положень Закону України «Про нотаріат» у відповідній редакції, суд зазначає, що вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету сільської ради, якою, в тому числі є його секретар, у випадку відсутності у населеному пункті нотаріуса, є здійсненням відповідним органом місцевого самоврядування (від імені якої діє її посадова особа) делегованих повноважень, наданих їм в силу прямої норми закону.

Подібні висновки містяться у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18 (провадження № 61-22263св19), від 17 листопада 2021 року у справі №753/2062/20 (провадження №61-13912св21).

Судом встановлено, що оспорюваний заповіт посвідчено секретарем Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області Федіною О.С.

Відповідно до частини четвертої статті 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту) секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради.

Пунктом 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом міністерства юстиції України №3306/5 від 2011 року передбачено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Встановлено, що відповідно до посадової інструкції секретаря Сопачівської сільської ради від 25 квітня 2017 року Рівненської області, затвердженої 30.10.2015 сільським головою сільської ради, секретар відповідно до покладених на нього обов`язків вчиняє нотаріальні дії, реєструє акти громадського стану відповідно до законодавства.( п.2.12 Посадової інструкції секретаря сільської ради, затверджена сільським головою 30 жовтня 2015 року)

Секретар за рішенням ради одночасно здійснює повноваження секретаря виконавчого комітету сільської ради. (п.1.2. Посадової інструкції секретаря сільської ради)

Відповідно до рішення виконавчого комітету Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області №20 «Про вчинення нотаріальних дій та реєстрацію актів цивільного стану» від 25 квітня 2017 року, вирішено, що при вчиненні нотаріальних дій та реєстрації актів цивільного стану секретареві виконкому дотримуватися вимог чинного законодавства. Рекомендовано секретареві виконкому Федіні О.С. визначити дні вчинення нотаріальних дій.

Згідно розпорядження голови Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області від 02 січня 2019 року № 2, призначено відповідальним за порядок вчинення нотаріальних дій по Сопачівській сільській раді секретаря сільської ради Федіну Олену Соловеївну.

Із копії заповіту, складеного 10 грудня 2019 року, вбачається, що його було нотаріально посвідчено виконавчим комітетом Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області - секретар Федіна О.С.

Отже, ОСОБА_6 , яка працювала секретарем сільської ради і одночасно здійснювала повноваження секретаря виконавчого комітету сільської Ради, з огляду на зазначені норми закону, мала повноваження на вчинення вказаної нотаріальної дії.

Що стосується твердження позивачів, що в заповіті зазначено, що ОСОБА_4 роз`яснено ст.ст. 534-535 ЦК України, суд вважає це механічною помилкою. Так, посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов`язана роз`яснити заповідачу зміст ст.1241 (Право на обов`язкову частку у спадщині) та ст.1307 (Забезпечення виконання спадкового договору) ЦК України. Однак помилково в бланку заповіту зазначено статті із ЦК Української РСР, який втратив чинність, де ст. 534 має назву «Спадкоємство за заповітом», стаття 535 - «Право на обов`язкову частку в спадщині».

Так, у постанові Верховного суду від 07.03.2018 року по справі справа № 525/607/17, провадження № 61-1339 св 17, Верховний Суд роз`яснив, що відсутність у заповіті певних реквізитів, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, може розцінюватися як порушення форми заповіту в тому разі, коли відсутність таких реквізитів позбавляє можливості встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його нотаріально посвідчила, тощо.

Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 397/1396/19, провадження № 61-14040св20 (ЄДРСРУ № 94151238) зауважив, що технічні помилки (описки) в заповіті не впливають на його дійсність, не свідчать про порушення його форми та порядку посвідчення. Зазначене не є тими порушеннями, які впливають на форму та посвідчення заповіту, що було б підставою для визнання заповіту недійсним. Аналогічна правова позиція Верховного Суду міститься і в постанові від 20.05.2019 р. у справі № 522/904/16- ц та постанові від 03.07.2019 р. у справі № 725/2412/15-ц.

При цьому суд також приймає до уваги, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу належного урядування , який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

По суті посадовою особою органу місцевого самоврядування було роз`яснено ОСОБА_4 зміст необхідних, передбачених Порядком, статтей.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати

державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня

власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Мозкаl

v. Роlаnd), №10373/05, пункт 73). З іншого боку, потреба виправити минулу

«помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою,

яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі

«Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Ріnсоva аnd Ріnе v. thе Сzесh Rерublic),

№36548/97, пункт 58). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися

на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони

стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Ріnсоva аnd Ріnе v. thе Сzесh Rерublic), №36548/97), пункту 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gаshі v. Сrоаtіa,

№32457/05, пункту 40, «Трґо проти Хорватії» (Тrgо v. Сrоаtіа), №35298/04, пункту 67).

Визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.

Практика ЄСПЛ виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону. Про це, зокрема, йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства» від 07 липня 1989 року, де зазначається, що в основі всієї Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда, і, зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном. Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати в порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно і очевидно перевищувало значущість правопорушення. Якраз саме це спостерігається пр подані позову позивачами про визнання заповіту недійсним як наслідку порушень нотаріального законодавства про посвідчення органами місцевого самоврядування правочину.

Слід також звернути увагу на загальнодозвільний підхід законодавця щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може посвідчуватися доволі широким колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього - переконатись у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати їй можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину.

Тому штучно віднаходити підстави для того, аби визнати заповіт недійсним, видається вкрай нерозумним.

Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача. Указане і не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які закріплені в ЦК України.

Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном.

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постановах Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 495/87/15-ц, від 11 серпня 2021 року у справі № 220/183/20, від 15 вересня 2021 року у справі № 700/135/17.

Посилання позивачів, що зміст заповіту не відповідає нормам законодавства щодо його форми і порядку посвідчення, наявність численних суттєвих порушень є необґрунтованим та було предметом дослідження й оцінки судом при вирішенні спору по суті заявлених вимог, і суд на підставі наявних у справі доказів дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав вважати, що в даному позові слід відмовити.

Відповідно до ст.1247 ЦК України, оскаржуваний заповіт: укладений у письмовій формі та містить відомості про місце складання, а саме: село Сопачів Володимирецького району Рівненської області, і час його складання: 10 грудня 2019 року 14 годин 25 хвилин; особисто підписаний заповідачем та містить ідентифікаційні дані заповідача, а

саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що мешкає в АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ; посвідчений нотаріально виконавчим комітетом Сопачівської сільської ради

Володимирецького району Рівненської області та зареєстрований в книзі для

запису нотаріальних дій під №160.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

А як зазначено в п. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись до суду з позовом кожна особа має вчиняти кожну дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства як принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції.

Проте, позивачами не надано суду належних та достатніх доказів, у відповідності до вимог ст. ст. 77, 80 ЦПКУкраїни, в обґрунтування своїх позовних вимог.

Таким чином, перевіривши зміст заповіту, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що заповіт, складений ОСОБА_4 10 грудня 2019 року, відповідає вимогам закону щодо його форми, а саме він викладений у вигляді письмового документу, підписаний власноруч заповідачем, посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування. Суду не було надано доказів, що у момент складення заповіту у ОСОБА_4 були фізичні вади або хвороби, які позбавляли його здатності самостійно вчинити на ньому свій підпис. Також позивачами не надано належних та допустимих доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача. Отже, було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачами не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 12, 76, 77, 80, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, ЦПК України, ст. ст.203, 215, 225, 1247, 1251-1252, 1257 ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Закону України «про органи про місцеве самоврядування в Україні», Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11 листопада 2011 року № 3306/50, суд,-

у х в а л и в :

В позові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Вараська міська об`єднана територіальна громада, Вараська міська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Володимирецький районний суд Рівненської області.

Згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення проголошено 08 липня 2022 року.

Суддя: Котик Л.О.

Учасники процесу:

Позивачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , жителька АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , жителька АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_8 ;

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Вараська міська об`єднана територіальна громада, місцезнаходження: м. Вараш, майдан Незалежності,1, Рівненська область; Вараська міська державна нотаріальна контора, місцезнаходження: м. Вараш, м-н Будівельників, буд. 4/1, кв. 27, Рівненська область.