Постанова

Іменем України

22 червня 2022 року

м. Київ

справа № 754/2204/20

провадження № 61-19596св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного управління юстиції у м. Києві,

третя особа - Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зінченка Максима Миколайовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року у складі судді Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного управління юстиції у м. Києві (далі - Шевченківський РВ ДВС м. Києва ГУЮ у м. Києві), третя особа - Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва (далі - УДКСУ у Шевченківському районі м. Києва), про визнання дій протиправними та зобов`язання повернути безпідставно стягнуті кошти.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 05 лютого 2015 року постановою головного державного виконавця відділу ДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № 46332284 з виконання виконавчого листа № 2-2393/2013, виданого 16 червня 2014 року Деснянським районним судом м.Києва щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсалбанк» грошових коштів в розмірі 1 041 123,66 грн.

Позивач зазначив, що 19 грудня 2018 року ним у повному обсязі погашено заборгованість за виконавчим листом № 2-2393/2013 у виконавчому провадженні № 46332284, у зв`язку з чим 12 березня 2019 року старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу ДВС м.Києва Рибчинським О. В. на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження № 46332284 в зв`язку з виконанням рішення суду в повному обсязі.

Разом із тим, 12 березня 2019 року старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу ДВС м.Києва Рибчинським О. В. прийнято постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 103 257,41 грн та відкрито виконавче провадження № 58594043 щодо стягнення з ОСОБА_1 на корить держави боргу в розмірі 103 257,41 грн.

Позивач вказує, що з 19 грудня 2018 року (після фактичного погашення заборгованості у виконавчому провадженні № 46332284) по 11 березня 2019 року (до закінчення виконавчого провадження № 46332284) державною виконавчою службою було безпідставно утримано з нього 43 156,61 грн.

Вказані кошти, на думку позивача, повинні були повернутись йому як безпідставно стягнуті кошти, але були перераховані на користь держави в межах виконавчого провадження № 58594043 для погашення заборгованості по виконавчому збору.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд визнати дії старшого державного виконавця РВ ДВС м. Києва ГУЮ у м. Києві Рибчинського О. В. щодо безпідставного стягнення грошових коштів з його банківських рахунків за період з 19 грудня 2018 року по 11 березня 2019 року у виконавчому провадженні № 46332284 в сумі 43 156,61 грн протиправними та зобов`язати Шевченківський РВ ДВС м. Києва ГУЮ у м. Києві повернути ОСОБА_1 безпідставно стягнуті кошти розмірі 43 156,61 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про визнання протиправними дій державного виконавця щодо безпідставного стягнення грошових коштів з банківських рахунків ОСОБА_1 в сумі 43 156,61 грн, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення грошових коштів з банківських рахунків ОСОБА_1 за період з 19 грудня 2018 року по 11 березня 2019 року в розмірі 43 156,61 грн відбувалось у відкритому виконавчому провадженні № 46332284 з примусового виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва за виконавчим листом № 2-2393/2013, постанова про закінчення виконавчого провадження № 46332284 прийнята 12 березня 2019 року, яка не скасована і позивачем не оспорювалась.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог щодо повернення безпідставно стягнутих коштів, суд першої інстанції виходив з наявності відкритого виконавчого провадження № 58594043 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 103 257,41 грн, тому перенесення коштів в розмірі 43 156,61 грн з виконавчого провадження № 46332284 для задоволення вимог стягувача у виконавчому провадженні № 58594043 було правомірним.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, адвокат Зінченко М. М. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року апеляційну скаргу Зінченка М. М. в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, вважає, що рішення місцевого суду відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

01 грудня 2021 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Зінченко М. М. подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року.

В касаційній скарзі заявник просить суд оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове - про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

24 грудня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що 05 лютого 2015 року головним державним виконавцем відділу ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Гречухом О. Я. відкрито виконавче провадження № 46332284 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2393/2013, виданого 16 червня 2014 року Деснянським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості у розмірі боргу 1 041 123,66 грн.

12 березня 2019 року старшим державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Рибчинським О. В. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 46332284 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з виконанням рішення суду в повному обсязі.

12 березня 2019 року старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу ДВС м.Києва Рибчинським О. В. в межах виконавчого провадження № 46332284 прийнято постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 103 257,41 грн.

12 березня 2019 року старшим державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Рибчинським О. В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 58594043 з примусового виконання постанови № 46332284 від 12 березня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 103 257,41 грн.

Судами встановлено, що на час закінчення виконавчого провадження № 46332284 на депозитному рахунку Шевченківського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві перебували надлишково стягнуті з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 43 156,61 грн.

Кошти в розмірі 43 156,61 грн, які знаходились на депозитному рахунку відділу ДВС на момент закінчення виконавчого провадження № 46332284, були перенесені на виконавче провадження № 5894043 та були використані на погашення заборгованості ОСОБА_1 по сплаті виконавчого збору.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 травня 2019 року у справі № 640/6059/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2019 року, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Шевченківського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві про визнання протиправними дії старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Рибчинського О. В. з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 12 березня 2019 року щодо стягнення виконавчого збору в сумі 103 257,41 грн у виконавчому провадженні № 58594043 та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 12 березня 2019 року щодо стягнення боргу в сумі 103 257,41 грн у виконавчому провадженні № 58594043.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Обов`язки і права виконавців під час здійснення виконавчого провадження передбачені частинами другою, третьою вказаної статті.

Судами встановлено, що 05 лютого 2015 року головним державним виконавцем відділу ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Гречухом О. Я. відкрито виконавче провадження № 46332284 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2393/2013, виданого 16 червня 2014 року Деснянським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості у розмірі боргу 1 041 123,66 грн.

Вказане виконавче провадження до 12 березня 2019 року знаходилось на виконанні у Шевченківському РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві, поки постановою старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Рибчинського О. В. від 12 березня 2019 року виконавче провадження № 46332284 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» не було закінчено у зв`язку з виконанням рішення суду в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про визнання протиправними дій державного виконавця щодо безпідставного стягнення грошових коштів з банківських рахунків ОСОБА_1 в сумі 43 156,61 грн, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що стягнення грошових коштів з банківських рахунків ОСОБА_1 за період з 19 грудня 2018 року по 11 березня 2019 року в розмірі 43 156,61 грн відбувалось у межах відкритого виконавчого провадження № 46332284 з примусового виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва за виконавчим листом № 2-2393/2013, постанова про закінчення виконавчого провадження № 46332284 прийнята 12 березня 2019 року, яка не скасована і позивачем не оспорювалась.

Таким чином, суди дійшли правильного висновкупро відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про оскарження дій державного виконавця щодо безпідставного стягнення грошових коштів та визнання їх протиправними.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду також погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання повернути безпідставно стягнуті кошти розмірі 43 156,61 грн в порядку статті 1212 ЦК України з наступних підстав.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України

від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду

від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження

№ 61-38890св18).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Частиною третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), що розроблена відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню.

Так, пунктом 8 розділу ІІІ «Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження» Інструкції, визначено що, державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Встановлено, що 12 березня 2019 року відкрито виконавче провадження № 58594043 з примусового виконання постанови № 46332284 від 12 березня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу в розмірі 103 257,41 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 травня 2019 року у справі № 640/6059/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2019 року, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Шевченківського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві про визнання протиправними дії старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Рибчинського О. В. з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 12 березня 2019 року щодо стягнення виконавчого збору в сумі 103 257,41 грн у виконавчому провадженні № 58594043 та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 12 березня 2019 року щодо стягнення боргу в сумі 103 257,41 грн у виконавчому провадженні № 58594043.

При цьому вказаними судовими рішеннями встановлено, що постанова від 12 березня 2019 року у виконавчому провадженні № 58594043 ухвалена державним виконавцем на підставі постанови від 12 березня 2019 року у виконавчому провадженні № 466332284 про стягнення виконавчого збору та відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, постанови старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рибчинського О. В. від 12 березня 2019 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 46332284 в розмірі 103 257,41 грн та про відкриття виконавчого провадження № 58594043 не скасовані, тому є чинними.

Порядок виплати стягнутих грошових сум визначено статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Частиною шостою вищезазначеної статті передбачено, що стягнуті з боржника кошти, що залишилися після задоволення всіх вимог за виконавчими документами, перераховуються боржнику (крім випадків повернення коштів іншим особам).

Судами встановлено, що на час закінчення виконавчого провадження № 46332284 на депозитному рахунку Шевченківського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві перебували надлишково стягнуті з ОСОБА_1 в межах вказаного виконавчого провадження грошові кошти у розмірі 43 156,61 грн

Грошові кошти в розмірі 43 156,61 грн, які знаходились на депозитному рахунку відділу ДВС на момент закінчення виконавчого провадження № 46332284, були перенесені державним виконавцем на виконавче провадження № 5894043 та були в подальшому використані на погашення заборгованості ОСОБА_1 по сплаті виконавчого збору.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, установивши наявність відкритого виконавчого провадження № 58594043 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 103 257,41 грн, дійшли обґрунтованого висновку про правомірність перенесення коштів в розмірі 43 156,61 грн з виконавчого провадження № 46332284 для задоволення вимог стягувача у виконавчому провадженні № 58594043, правильно зазначивши, що до моменту погашення боргу за постановою про стягнення виконавчого збору у органу державної виконавчої служби не було підстав для перерахування боржнику залишку коштів у виконавчому провадженні.

Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що, в силу вимог статті 400 ЦПК України, виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на їх законність не впливають.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зінченка Максима Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов