Житомирський апеляційний суд
Справа №290/353/22 Головуючий у 1-й інст. Кірічук М.М.
Категорія 84 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря судового засідання Кузьменко А.О.

з участю позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Кірічука М.М.

у цивільній справі №290/353/22 за позовом ОСОБА_1 до Романівської селищної ради Житомирської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Романівської селищної ради Житомирської області, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом. Просив визнати нечинним та скасувати рішення Романівської селищної ради №130-4/21 четвертої сесії восьмого скликання від 26 січня 2021 року «Про розгляд заяв громадянина ОСОБА_1 та громадянина ОСОБА_3 » в частині надання дозволу громадянину ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у власність із земель запасу та земель комунальної власності площею 0.20 га для ведення особистого селянського господарства за межами села Романівка, що була надана в постійне користування згідно Державного акта батьку позивача - ОСОБА_4 , спадкоємцем якого він є. В обґрунтування поданого позову зазначав, що після смерті батька він постійно користується земельними ділянками площею 2 га. та 0,40 га, які належали його батькові на праві постійного користування на підставі державного акта. Разом з тим, що рішенням Романівської селищної ради №130-4/21 четвертої сесії восьмого скликання від 26 січня 2021 року йому та ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для безоплатної передачі у власність із земель запасу та земель комунальної власності площею по 0,20га. для ведення особистого селянського господарства. Вважає таке рішення протиправним, оскільки частина земельної ділянки, що належала його батькові, єдиним спадкоємцем якого він є, передана третій особі.

Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Романівської селищної ради Житомирської області про визнання незаконним та скасування рішення Романівської селищної ради Житомирської області та зобов`язання вчинити дії, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення - про задоволення позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що суд безпідставно залучив третю особу на стороні відповідача та відмовив позивачу у витребуванні доказів по справі. Також судом не взято до уваги, що відповідач навіть не оспорював того факту, що він являється єдиним спадкоємцем першої черги земельної ділянки, переданої його батьку у постійне користування згідно державного акта. Проте суд мав також керуватися ст.1222 ЦК України, яка вказує, що спадкоємцями за законом і за заповітом можуть бути фізичні особи, які на даний час відкриття спадщини є живими, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після смерті спадщини.

Крім того, відповідно до витягу із спадкового реєстру він являється єдиним спадкоємцем ОСОБА_4 , а тому ст.140 ЗК України зазначає, що підставою припинення права власності на земельну ділянку є смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця.

Вважає, що враховуючи усі аргументи та відсутність будь-якого аналізу в рішенні суду щодо змісту позову, додаткових роз`яснень та поданих ним доказів, наведені мотиви суду в своєму рішенні порушують його право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , на підставі рішення Романівської сільської ради народних депутатів Дзержинського району Житомирської області від 04.05.1996 року №4 було надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,40 га. для ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії ЖТ-341.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом, які містяться в матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , спадкоємцями останнього в рівних частинах є його син - ОСОБА_1 (позивач у даній справі) та дружина - ОСОБА_5 .

Також в матеріалах спадкової справи міститься повідомлення нотаріуса, адресоване ОСОБА_1 , про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину земельної ділянки, яка знаходилася у постійному користуванні батька позивача у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують право власності спадкодавця на вказану земельну ділянку.

Рішенням Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 26.01.2021 року № 130-4/21 надано дозвіл ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для безоплатної передачі у власність з земель запасу та земель комунальної власності площею по 0,20 га. для ведення особистого селянського господарства. При прийняті вищевказаного рішення Романівська селищна рада взяла до уваги, що заявники претендують на одну й ту ж земельну ділянку, яка була надана у користування ОСОБА_4 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюване рішення не порушує прав позивача.

Проте, в повній мірі погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно.

Так, у частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

В даному випадку з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Романівської селищної ради Житомирської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зокрема позивач просив визнати нечинним та скасувати рішення Романівської селищної ради №130-4/21 четвертої сесії восьмого скликання від 26 січня 2021 року «Про розгляд заяв громадянина ОСОБА_1 та громадянина ОСОБА_3 » в частині надання дозволу ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у власність із земель запасу та земель комунальної власності площею 0.20 га. для ведення особистого селянського господарства за межами села Романівка, що була надана в постійне користування згідно Державного акта батьку позивача - ОСОБА_4 , спадкоємцем якого він є.

При цьому ОСОБА_3 є третьою особою у справі.

Крім того, обгрунтовуючи заявлені в цій справі вимоги, позивач посилався на порушення своїх прав як спадкоємця після смерті батька.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що разом із позивачем до спадщини була закликана і дружина померлого мати позивача ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . На спадщину після смерті останньої претендує позивач та його сестра ОСОБА_2 , що також є третьою особою у справі.

Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Разом з тим, спір про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою має бути зареєстровано право власності на цю земельну ділянку.

Крім того, із врахуванням обставин справи, спір пов`язаний із спадковими правами спадкоємців батьків позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо нерухомого майна.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Оскільки в даному випадку позов заявлений не до всіх належних відповідачів та відсутні визначені процесуальним законом підстави для залучення співвідповідача у справі, суд відмовляє у позові.

Проте, суд першої інстанції, дійшовши висновку про відмову у задоволенні позову, помилився у мотивах такої відмови.

Зважаючи на те, що у позові необхідно відмовити з процесуальних підстав, решта доводів апеляційної скарги по суті спору не оцінюються та не переглядаються.

За наведених обставин та відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові з інших підстав.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Романівського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 22.12.2022 року.