ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 лютого 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/2677/21

Головуючий у першій інстанції - Карпусь І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/425/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати (суддя Карпусь І.М.), ухвалене о 13 год. 53 хв. у м.Ніжині, повний текст рішення складено 17 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 16 717 грн 64 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16 371 грн 60 коп. Позов мотивовано тим, що позивачка 11 березня 2019 року була прийнята на посаду продавця продовольчих товарів до ФОП ОСОБА_2 29 січня 2021 року вона була звільнена за угодою сторін. ОСОБА_1 вказувала, що при звільненні з нею не проведено повного розрахунку, відповідач заборгував заробітну плату за листопад, грудень 2020 року та січень 2021 року, крім того позивачка не отримала грошової компенсації за невикористану відпустку за 2019-2021 роки. 19 квітня 2021 року поштовим переказом ОСОБА_1 були направлені кошти в рахунок компенсації за невикористані відпустку, які нею отримані.

У липні 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій вказувала, що відповідач частково розрахувався в сумі 10 544 грн і станом на 07 червня 2021 року заборгованість відповідача становить 6173 грн 64 коп. (16 717 грн 64 коп. - 10 544 грн), а розмір компенсації за час затримки виплати заробітної плати становить 25 025 грн 16 коп.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 грудня 2021 року позов задоволено частково; стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нараховану, але невиплачену заробітну плату в сумі 2 914 грн 42 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 січня 2021 року по 15 грудня 2021 року в сумі 51 453 грн 60 коп. (без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів), понесені судові витрати по сплаті судового збору - 908 грн, та на професійну правничу допомогу - 9 000 грн, а всього стягнуто 64 276 грн 02 коп.; стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в дохід держави 426 грн 76 коп. судового збору; допущено до негайного виконання рішення про стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. Рішення суду мотивовано тим, що за період роботи у ФОП ОСОБА_2 з листопада 2020 року по січень 2021 року включно ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в сумі 16 718 грн 54 коп. З урахуванням утримань податку на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відстоків, та військового збору за ставкою 1,5 відсотки, до виплати належить 13 458 грн 42 коп. У день звільнення 29.01.2021 розрахунок з ОСОБА_1 проведений не був. ФОП ОСОБА_2 частково виплачено 27.05.2021 позивачу нараховану заробітну плату в сумі 10 544 грн 00 коп. Таким чином, на час розгляду справи залишок належних до виплати ОСОБА_1 від ФОП ОСОБА_2 коштів з нарахованої заробітної плати з урахуванням відрахувань обов`язкових платежів становить 2 914 грн 42 коп (13 458,42 - 10 544,00). Також суд дійшов висновку, що згідно з порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ №100 від 08.02.1995, на користь позивача підлягає стягненню компенсація за затримку розрахунку за період з 30.01.2021 по 15.12.2021 у розмірі 51 453 грн 60 коп. Крім того, судом встановлено, що витрати на професійну правничу допомогу відповідають критерію розумності їхнього розміру.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду і закрити провадження у справі. Апеляційна скарга мотивована тим, що стороною відповідача було сплачено грошові кошти позивачці вчасно, чому є підтвердження особистих підписів на відомостях про отримання заробітної плати, а також перерахування відповідних переказів через поштові відділення. Крім того, було вчасно відраховано відповідні відрахування до пенсійного фонду. За доводами ОСОБА_2 , адвокат, як представник відповідача, має професійне право посвідчувати копії документів у справах, зокрема і копії довіреності. Відповідач посилається, що він був позбавлений можливості надати для дослідження оригінали документів, що підтверджували безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 . Також ОСОБА_2 вказує, що позивачка 29 січня 2021 року отримала трудову книжку, а це говорить про те, що вона отримала повний розрахунок при звільненні та була відсутня будь-яка заборгованість по заробітній платі. Крім того, відповідач вважає вимогу ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що на підставі наказу №40-к від 05 березня 2019 року ОСОБА_1 прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів до ФОП ОСОБА_2 з 11 березня 2019 року, що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с.4).

Наказом ФОП ОСОБА_2 №51-к від 29 січня 2021 року звільнено ОСОБА_1 з займаної посади згідно ст.36 п.1 КЗпП України за згодою сторін з 29 січня 2021 року (а.с.38).

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 нараховано заробітну плату, зокрема: за листопад 2020 року - 5056,64 грн, за грудень 2020 року - 5000,00 грн, за січень 2021 року - 6661,90 грн (а.с.5).

Позивачка не заперечувала, що вже після звільнення (27 травня 2021 року) відповідачем поштовим переказом їй було виплачено 10544 грн (а.с.15).

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ч.1 ст.47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивачки) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина першої статті 117 КЗпП України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

На підтвердження своїх доводів про виплату позивачці заробітної плати за листопад-грудень 2020 року, січень 2021 року відповідачем надано копії відомостей на виплату грошей та розрахункові відомості (а.с.30-36, 39-40).

ОСОБА_1 заперечувала факт підписання вказаних документів і факт отримання таких коштів.

Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Судом першої інстанції було витребувано у відповідача оригінали відомостей на виплату грошей та розрахункових відомостей. Проте ФОП ОСОБА_2 не надав такі оригінали.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги надані відповідачем копії відомостей на виплату грошей, що узгоджується з положеннями ч.6 ст.95 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач був позбавлений можливості надати на дослідження оригінали документів і що суд не дав можливості дослідити оригінали документів, спростовуються матеріалами справи.

За наявності заперечень позивачки щодо підписання нею наданих відповідачем документів і ненадання відповідачем їх оригіналів, не заслуговують на увагу посилання ФОП ОСОБА_2 , що адвокат мав професійне право посвідчувати копії документів у справі.

Отримання ОСОБА_1 трудової книжки не свідчить про те, що вона отримала і повний розрахунок при звільненні, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази протилежного.

Враховуючи викладене, висновок суду про наявність підстав для стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, є обґрунтованим.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з визначеним судом розміром такої заробітної плати.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.

З рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 грудня 2021 року вбачається, що з роботодавця на користь працівника стягнуто суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з урахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів.

У пункті 164.6 статті 164 ПК України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19, від 16 листопада 2020 року у справі № 607/3509/17, від 25 березня 2021 року у справі № 185/2109/18-ц.

З урахуванням викладеного, розрахунок нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати належить здійснити наступним чином: (5056,64 грн (невиплачена заробітна плата за листопад 2020 року) + 5000 грн (невиплачена заробітна плата за грудень 2020 року) + 6661,90 гр (невиплачена заробітна плата за січень 2021 року )) - 10544 грн (часткове погашення заборгованості із заробітної плати, здійснене поштовим переказом 27 травня 2021 року) = 6174,54 грн.

Також колегія суддів апеляційного суду не погоджується із розміром стягнутого судом першої інстанції середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У своїй заяві про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просила стягнути на її користь компенсацію за час затримки виплати заробітної плати за період з 29.01.2021 року по 07.07.2021 року у розмірі 25 025 грн 16 коп.

Судом першої інстанції здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.01.2021 року по 15.12.2021 року і визначено його у розмірі 51 453 грн 60 коп.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції проведено у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, і відповідачем такий розрахунок не спростовано.

Однак, колегія суддів приходить до висновку, що у даному випадку обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу розумності та співмірності із допущеним правопорушенням.

З огляду на неспівмірність суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи Чернігівський апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат у сумі 10 000 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для відшкодування позивачці витрат на професійну правничу допомогу не заслуговують на увагу.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.2, 8 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими доказами.

За матеріалами справ встановлено, що до позовної заяви було додано ордер на надання правової допомоги ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги №б/н від 01 березня 2021 року у Ніжинському міськрайонному суді адвокатом Приходько С.О. (а.с.8).

Також до суду першої інстанції стороною позивача було надано витяг з Договору-доручення про надання правничої допомоги від 01 березня 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_1 (клієнт) уповноважує адвоката Приходька С.О. бути її представником та захищати її інтереси у Ніжинському міськрайонному суді з усіма правами, наданими ЦПК України позивачу, у справі за позовом до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати (а.с.68). Згідно із п.5.1 вказаного договору клієнт та адвокат домовились, що гонорар сплачується відповідно до опису наданих послуг та повинен бути сплачений після прийняття рішення по справі у першій інстанції.

Описом наданих послуг (додаток до договору від 01 березня 2021 року) підтверджується надання адвокатом таких послуг: 1. Адвокатський запит - 1 год. - 1000 грн; 2. Складання позовної заяви - 3 год. - 3000 грн; 3. Представництво інтересів в судовій інстанції - незалежно від часу - 5000грн, всього 9000 грн (а.с.69).

З викладеного вбачається, що стороною позивача надано належні докази на підтвердження договірних відносин з адвокатом, порядку обчислення і сплати адвокатського гонорару.

У суді першої інстанції відповідач не заявляв про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів апеляційного суду вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки 9000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також в частині судового збору.

Так, судом першої інстанції стягнуто з відповідача в дохід держави 426 грн 76 коп. судового збору, який розраховано пропорційно до розміру задоволеної позовної вимоги про стягнення заробітної плати.

Проте, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення вказаної позовної вимоги в повному обсязі, то з відповідача в дохід держави належить стягнути 908 грн судового збору.

Також судом стягнуто з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 908 грн за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Проте, апеляційним судом вказану вимогу задоволено частково - на 40% (стягнуто 10 000 грн із заявленої суми 25 025,16 грн), отже з відповідача належить стягнути судовий збір за вказану вимогу пропорційно до розміру задоволеної позовної вимоги, а саме 363,2 грн (908 грн х 40%).

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги - на 70% (суму стягнутої заробітної плати та середнього заробітку зменшено на 38 193,48 грн ((51453,6 + 2914,42) - (6174,54 + 10000), з позивачки на користь відповідача належить стягнути 953,4 грн (1362 грн х 70%) судового збору за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 грудня 2021 року змінити, збільшивши розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з 2 914 грн 42 коп. до 6 174 грн 54 коп. (без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів), зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 51 453 грн 60 коп. до 10 000 грн, зменшивши розмір стягнутого з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору з 908 грн до 363 грн 20 коп., збільшивши розмір стягнутого з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в дохід держави судового збору з 426 грн 76 коп. до 908 грн, а також зменшивши загальний розмір стягнення з 64 276 грн 02 коп. до 25 537 грн 74 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 953 грн 40 коп. за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: