Провадження № 22-ц/812/451/22 Головуючий суду першої інстанції Коваленко І.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2022 року м. Миколаїв Справа 489/294/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Ковальському Є.В.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 29 грудня 2021 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутого майна,

В С Т А Н О В И В:

21 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутого майна.

Доводи позову обґрунтовано тим, що 20 травня 2017 року, маючи намір на придбання житлового будинку, вона сплатила ОСОБА_2 грошові кошти (аванс) в розмірі 52 600 грн в рахунок вартості будинку, розташованому в АДРЕСА_1 . Зазначений аванс оформлений власноручно відповідачем розпискою у присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

На той час відповідачем було повідомлено, що домоволодіння перебуває у спільній частковій власності, а тому для продажу домоволодіння потрібна згода кожного співвласника, тому потрібен час для подальшого нотаріального оформлення правочину. Саме з цих підстав передача авансу була зафіксована розпискою, як попередня домовленість.

Після отримання авансу ОСОБА_2 дозволив позивачу разом з її чоловіком проживати у вищезазначеному будинку та здійснювати ремонтні роботи.

Пізніше їй стало відомо, що відповідач не є власником будинку та розпоряджається майном на підставі доручення від свого батька ОСОБА_3 , який є власником будинку.

На момент написання розписки та передачі авансу відповідач не мав доручення від свого батька, тобто фактично не мав права отримувати гроші та вчиняти інші дії.

Своїми діями та вчинками відповідач ввів її в оману, через що вона витратила багато грошей, а правочин щодо продажу домоволодіння так і не здійснений.

Вона вважала, що після сплати нею авансу буде оформлено договір купівлі-продажу домоволодіння, тому розпочала ремонтні роботи. Кімнати в будинку були непридатні для житла. Не було підлоги, стіни від давнього ремонту почали руйнуватися та падати.

Загальна сума витрат на здійснення ремонту дому складає 169 081 грн.

Посилаючись на приписи статті 1212 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь отриманий ним аванс у сумі 52 600 грн, а також понесені витрати на здійснення ремонтних робіт у сумі 169 081 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2020 позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті за розпискою від 20 травня 2017 року грошові кошти в сумі 52 600,00 грн. Провадження в частині вимог про стягнення 169 081,00 грн понесених витрат по ремонту будинку закрито на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 червня 2020 року в частині закриття провадження у справі щодо вимог про стягнення 169 081,00 грн понесених витрат по ремонту будинку скасовано, а справу направлено до того ж суду для продовження розгляду. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення 169 081,00 грн понесених витрат по ремонту будинку

Рішення суду мотивовано тим, що звертаючись з позовом про відшкодування витрат понесених на ремонт будинку позивач пред`явила вимоги до відповідача, який не є власником будинку про що їй було відомо та підтверджено в ході розгляду справи № 489/1896/18 та не оспорювалося при розгляді цієї справи.

Враховуючи, що понесені позивачем витрати на ремонт будинку є поліпшенням будинку, тобто благами, які отримав власник такого нерухомого майна, відповідно відсутні передбачені статтею 1212 ЦК України підстави для стягнення з відповідача, який не є його власником, вартості поліпшення вказаної позивачем.

Не погодившись з судовим рішенням, 28 січня 2022 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просила скасувати його та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивувала тим, що в даному судовому розгляді підлягають вирішенню по суті позовні вимоги щодо стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів в сумі 169 081 грн, у відповідності до положень статті 1212 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, в оскаржуваному рішенні, посилався на норми матеріального права, визначені статтею 383 ЦК України, які регулюють відносини щодо здійснення власником, зокрема ремонтних робіт в належному майні.

Судом першої інстанції з посиланням на норми статті 1212 ЦК України, здійснений висновок, що понесені позивачем витрати на ремонт будинку є поліпшенням будинку, тобто благами, які отримав власник такого нерухомого майна, а тому на думку суду, відсутні передбачені статтею 1212 ЦК України підстави для стягнення з відповідача, який не є його власником, вартості поліпшення вказаної позивачем.

Такий висновок суду є невірним, не узгоджується з правовою природою інституту безпідставного отримання чи збереження майна.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватись і розпоряджатись своєю власністю.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює принцип непорушності права власності передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

За такого, висновок суду щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача, який мотивований тим, що понесені позивачем витрати на ремонт будинку є поліпшенням будинку, тобто благами, які отримав власник такого нерухомого майна суперечить по перше, правовій підставі позову, по друге, правовій природі інституту безпідставного отримання чи збереження майна.

На день слухання справи від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Сторони повідомлені судом належним чином по дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, у зв`язку суд визнає можливим розглянути справи без участі учасників справи.

При цьому суд враховує, що учасникам справи було повідомлено про можливість реалізувати свої права на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщання суду.

Також суд приймає до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи судом. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку неодноразово було предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України, відповідно до висновків якого обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі "Красношапка проти України").

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач 20 травня 2017 сплатила відповідачу 52 600,00 грн аванс в рахунок вартості житлового будинку по АДРЕСА_1 за майбутнім договором купівлі-продажу, і з його згоди поселилась в цьому будинку та розпочала ремонтні роботи. Загалом на поліпшення будинку нею було витрачено 169 081,00 грн.

В подальшому вона дізналась, що відповідач не є власником вказаного будинку і договір купівлі-продажу щодо цього майна укладено не було.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 червня 2020 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті за розпискою від 20 травня 2017 року грошові кошти в сумі 52 600,00 грн, а провадження в частині вимог про стягнення 169 081,00 грн понесених витрат по ремонту будинку закрито на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року наведене рішення в частині закриття провадження у справі щодо вимог про стягнення 169 081,00 грн понесених витрат по ремонту будинку скасовано, а справу направлено до того ж суду для продовження розгляду.

В 2018 році ОСОБА_1 зверталася до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення авансу на придбання будинку у подвійному розмірі 105 200,00 грн та витрат на здійснення ремонту будинку в сумі 169 081,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 листопада 2018 року у справі № 489/1896/18 в задоволенні позову відмовлено. Із вказаного рішення суду вбачається, що позивачкою був здійснений ремонт на загальну суму 169 081,00 грн, що підтверджується договором на монтаж натяжних стель № 1170602 від 12 червня 2017 року, договором на постачання послуг ліній зв`язку від 31 травня 2017 року, договором № 1067 від 27 червня 2017 року про установку металопластикових вікон, копій квитанцій, товарних чеків та видаткових накладних на придбання будівельних матеріалів та виконаних робіт.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 03 грудня 2018 року об`єкт житлової нерухомості за адресою АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності, де ОСОБА_3 (третя особа у справі) належить 1/10 частка, ОСОБА_6 13/50 частки, ОСОБА_7 - 13/50 частки.

Відповідач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_2 , який є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , та за довіреністю останнього від 30 травня 2017 року мав право представляти його інтереси.

Позивач обґрунтовувала підстави позову необхідністю стягнення з ОСОБА_3 на її користь безпідставно набутих поліпшень спірного житлового будинку на підставі статті 1212 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно зі статтею 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відповідно до положень статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частина 1 статті 319 ЦК України визначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_2 у цій справі не є належним відповідачем, а пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини 2 статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина 2 статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На цьому наголосив Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18.

Як встановлено власником житла, а саме 1/10 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , де позивач здійснила ремонтні роботи, тобто здійснила поліпшення нерухомого майна, належить ОСОБА_3 , процесуальний статус якого у цій справі третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спора.

Отже, набувачем безпідставно набутих поліпшень спірного будинку, відповідно до положень статей 1212, 1213 ЦК України, є власник цього житла, а саме ОСОБА_3 , а тому саме ОСОБА_3 повинен бути притягнутим до участі у справі як відповідач.

Таким чином, ОСОБА_2 є неналежним відповідачем, тобто не повинен відповідати за пред`явленими позовними вимогами, оскільки за встановленими обставинами справи та наданими доказами обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі ОСОБА_3 .

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Такі висновки були зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина 1, 2 та 3 статті 51 ЦПК України).

Проте позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляла.

Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19.

Аргументи апеляційної скарги про безпідставне застосування до спірних правовідносин статті 383 ЦК України не може бути прийняте до уваги, оскільки скаржник, посилаючись на те, що відносини сторін виникли у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, залишає поза увагою будівельні роботи проведені у спірному житловому будинку, який належить на праві співвласника ОСОБА_3 , а відтак саме останньому належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). З огляду на таке відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України саме ОСОБА_3 належить право користування відремонтованим позивачем будинком для особистого проживання та проживання членів його сім`ї та інших осіб та саме ОСОБА_3 відповідно до частини 2 статті 383 ЦК України належить право надання дозволу на поліпшення його власного нерухомого майна шляхом проведення ремонтних робіт. Ті обставини, що позивач сприймала власником житла сина ОСОБА_2 не впливає на зміст права власності ОСОБА_3 .

Отже саме власник нерухомого майна за відсутністю правової підстави є набувачем у розумінні статті 1212 ЦК України, який збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 27 червня 2022 року.