Справа №471/765/21 Головуючий суду першої інстанції Гукова І. Б.
Провадження №22-ц/812/387/22 Доповідач суду апеляційної інстанції Бондаренко Т. З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Бондаренко Т. З.,

суддів: Базовкіної Т. М., Крамаренко Т. В.,

із секретарем судового засідання: Ковальським Є.В.,

за участю:

представника відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №471/765/21 за апеляційною скаргою

фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гукової І. Б., в приміщенні того ж суду в смт Братське Миколаївської області, за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення невиплаченої заробітної плати та інфляційних втрат, -

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ), про стягнення заробітної плати.

В позовній заяві ОСОБА_3 вказувала, що 10 червня 2013 року була прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_1 на посаду продавця продовольчих товарів. Починаючи з 2021 року відповідач зупинив здійснювати виплату заробітної плати, у зв`язку з чим ОСОБА_3 27 травня 2021 року направила на адресу відповідача заяву про звільнення, на підставі якої 28 травня 2021 року її було звільнено.

ОСОБА_3 зазначала, що за результатами проведеної Управлінням Держпраці у Миколаївській області перевірки встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 норм трудового законодавства, зокрема щодо невиплати позивачці заробітної плати, а також компенсації днів невикористаної відпустки на загальну суму 24338,31 грн, яка складається з заробітної плати за січень в сумі 4 830 грн, за лютий в сумі 3 726,64 грн, за березень в сумі 4 830 грн (у тому числі за час відпустки), за квітень в сумі 4830 грн та травень в сумі 6 171,67 грн (у тому числі компенсація днів невикористаної відпустки).

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 24 338,31 грн, а також інфляційні втрати станом на 06 вересня 2021 року в сумі 605,08 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечував посилаючись на його безпідставність, оскільки ним було здійснено виплату заробітної плати позивачці, що підтверджується відомостями щодо сплати податків.

ФОП ОСОБА_1 вказував, що до відповідальності за несвоєчасну сплату податків або заробітної плати він не притягався, в свою чергу інформація зазначена у листі Управління Держпраці у Миколаївській області не може вважатись належним доказом невиплати заробітної плати.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.

З ФОП ОСОБА_1 на користь позивачки стягнуто суму нарахованої,але не виплаченої заробітної плати в сумі 24338,31 грн, інфляційні втрати в сумі 605,08 грн.

Також з відповідача на користь держави стягнуто судовий збір в сумі 908 грн.

Ухвалюючи своє рішення суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено порушення ФОП ОСОБА_1 права ОСОБА_3 на своєчасне отримання заробітної плати, а тому її позов підлягає задоволенню.

Не погодившись із вказаним рішенням, ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свою скаргу відповідач зазначав, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості з виплати заробітної плати, а тому суд дійшов помилкового висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що10 червня 2013 року ОСОБА_3 прийнято на посаду продавця продовольчих товарів до ФОП ОСОБА_4 (а.с.12).

28 травня 2021 року ОСОБА_3 звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗПП України за власним бажанням.

З листа Управління Держпраці у Миколаївській області від 18 серпня 2021 року №КОЛ-220-21 вбачається, що інспектором праці під час позапланової перевірки ФОП ОСОБА_4 встановлено порушення ним норм трудового законодавства, в тому числі й щодо виплати заробітної плати.

А саме, ОСОБА_3 не виплачено у зв`язку зі звільненням кошти за січень 2021 року в сумі 4830 грн, за лютий 2021 року в сумі 3726,64 грн (а тому числі заробітна плата за час відпустки), за березень 2021 року в сумі 4830 грн, за квітень 2021 року в сумі 4830 грн та за травень 2021 року в сумі 6171,67 грн (в тому числі компенсація днів невикористаної відпустки).

З наданих ФОП ОСОБА_4 податкових звітів, розрахунків та квитанцій, вбачається, що ним у період з 2018 по перший квартал 2021 року включно здійснено нарахування працівникам заробітної плати та здійснено сплату податків (а.с.46-67).

Частиною першою статті 3, статтею 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8- рп/2013 у справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Аналогічна норма міститься статті 30 Закону України "Про оплату праці", яка доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України "Про оплату праці", заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість.

Порядок нарахування та виплати компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати встановлено Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»

Статтями 1, 2 вказаного Закону передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться), що передбачено статтею 3 Закону.

Згідно ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом та є загальновідомими.

Статтею 233 КЗпП України встановлено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведені обставини, районний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, правові норми які їх регулюють, надав належну оцінку наданим сторонами доказам та дійшов обґрунтованого висновку, щодо наявності заборгованості по заробітній платі у відповідача ФОП ОСОБА_1 перед позивачкою ОСОБА_3 в розмірі 24338 грн. 31 коп. Факт нарахування заробітної плати в зазначеному розмірі підтверджується як звітами до податкового органу ФОП ОСОБА_1 так і відповідною перевіркою інспектором праці. Так, ФОП ОСОБА_1 не надав суду належних доказів того, що заробітна плата, яка нарахована позивачці за період з січня по травень 2021 року, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку в сумі 24 338 грн. 31 коп., була виплачена ОСОБА_3 . Відповідно до наведених нормативних актів таким доказом має бути розрахунково-платіжна відомість.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що заробітну плату за спірний період він виплачував на підставі платіжних відомостей під особистий підпис позивачки, проте такі відомості не збереглися, оскільки були викрадені останньою. За вказаним фактом відповідач звертався до правоохоронних органів, проте було рекомендовано звернутись до суду.

Таке пояснення відповідача, суд не може прийняти до уваги, оскільки тягар доведення факту виплати заробітної плати несе саме відповідач, який також зобов`язаний щодо збереження платіжних відомостей по зарплаті. Неправомірність дій позивачки щодо викрадення платіжних відомостей, за вказаних відповідачем обставин, належними доказами не підтверджена.

Також ФОП ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, як на підтвердження виплати заробітної плати посилається на звіти подані ним до податкового органу, проте такі звіти підтверджують сплату відповідних платежів в бюджет і не можуть слугувати доказом виплати працівнику нарахованої заробітної плати. Зазначення в апеляційній скарзі на недобросовісне відношення позивачки до виконання трудових обов`язків, через що була проведена ревізія підзвітного їй товару в наслідок чого було встановлено недостачу, яку остання не погасила в добровільному порядку, також не можна прийняти до уваги, оскільки вказані факти створюють самостійні правовідносини між сторонами, що виходить за межі даного спору.

ФОП ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує і на те, що факт виплати заробітної плати позивачці може бути підтверджено показами в судовому засіданні свідків. Однак, відповідно до положень ч. 2 ст. 218 ЦК України, такий спосіб доведення виплати заробітної плати не є можливим.

Районним судом також стягнуто на користь позивачки 605 грн. 08 коп. інфляційних витрат, що в силу допущеної ФОП ОСОБА_1 затримки виплати ОСОБА_3 заробітної плати, є виправданим та таким, що відповідає наведеним вимогам закону.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду, колегія суддів дійшла висновку про його відповідність нормам процесуального та матеріального права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування.

Враховуючи викладене переглянуте в апеляційному порядку рішення районного суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.375, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т. З. Бондаренко

Судді Т.М. Базовкіна

Т. В. Крамаренко

Повний текст постанови складено 24 червня 2022 року