Номер провадження: 22-ц/813/7980/22
Справа № 523/7778/17
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/7778/17

Провадження номер: 22-ц/813/7980/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Відділ поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору Головне управління національної поліції в Одеській області,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління національної поліції в Одеській області, про стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Сувертак І.В. 13 липня 2022 року, повний текст рішення складений 19 липня 2022 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить суд зобов`язати ГУ ДКС України в Одеській області виплатити відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн..

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що внаслідок протиправних дій Відділу поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області йому було завдано моральної шкоди у вигляді неабияких страждань. Розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000 грн. ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він перебуває на обліку у Одеському міському психіатричному диспансері та змушений проходити регулярні примусові обстеження. Вважає, що є прямий зв`язок між його хворобою та моральними стражданнями, у зв`язку із щорічною боротьбою за відновлення його прав. Моральна шкода виражається в тому, що на протязі багатьох років він не може відновити свої порушені права саме з вини тих державних органів, які повинні їх захищати, щоразу змушуючи його витрачати час та кошти для забезпечення його прав (Т. 1, а. с. 1 5, 110 114).

2.2 Позиція інших учасників справи в суді першої інстанції

Відділ поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Головне управління національної поліції в Одеській області правом на подачу відзиву, пояснень в суді першої інстанції не скористались. Відзив, пояснення на позовну заяву до суду першої інстанції не надходили.

2.3 Зміст рішення суду першої інстанції, мотивування висновків суду

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 липня 2022 року залишено без задоволення вищеказані позовні вимоги ОСОБА_1 ..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем було пред`явлено позов до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Позивач клопотань про заміну неналежного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи не заявляв (Т. 2, а.с. 210 215).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) помилковими є висновки суду першої інстанції щодо звернення до суду з вказаним позовом до неналежного відповідача. Оскільки у спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржується рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані із здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава, в особі того чи іншого уповноваженого органу (Т. 2, а. с. 218 - 221).

2.6 Узагальнені доводи відповідачів, третьої особи в апеляційному суді

Відділ поліції №3 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в апеляційній інстанції не скористався.

Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в апеляційній інстанції не скористалось.

Головне управління національної поліції в Одеській області правом на подачу пояснень на апеляційну скаргу в апеляційній інстанції не скористалося.

Відзиви, пояснення на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків (Т. 2, а. с. 232 232 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 вересня 2022 року у роз`ясненні ухвали від 26 серпня 2022 року відмовлено (Т. 2, а. с. 238 - 239).

26.09.2022 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. У вказаному клопотанні апелянтом, крім прохання про поновлення строку на апеляційне оскарження було заявлено клопотання про відвід судді Заїкіна А. П..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді Заїкіна А.П. визнано необґрунтованою. Справу передано до канцелярії апеляційного суду для визначення у встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України порядку судді для вирішення питання про відвід (Т. 2, а. с. 244 246).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року, у складі судді Ігнатенко П.Я., відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Заїкіна А.П. (Т. 2, а. с. 249 249 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 липня 2022 року (Т. 3, а. с. 1 - 2)

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи (Т. 3, а. с. 3).

Матеріали справи містять відомості про доставлення на електронну адресу відповідачів та третьої особи, копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та копії апеляційної скарги (Т. 3, а. с. 4 - 10).

Матеріали справи також містять відомості щодо отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі ОСОБА_2 , що підтверджується розпискою про отримання копії (Т. 3, а. с. 15).

За вказаних обставин апеляційний суд вважає, що сторони є повідомленими про розгляд справи в апеляційному суді.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді Заїкіна А.П. залишено без розгляду (Т. 3, а. с. 12 - 14 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи з повідомленням (викликом) її учасників (Т. 3, а. с. 18 19).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.12.2022 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників (Т. 3, а. с. 23).

22.12.2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява про відвід судді Заїкіна А.П..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді Заїкіна А.П. визнано необґрунтованою. Справу передано до канцелярії апеляційного суду для визначення у встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України порядку судді для вирішення питання про відвід.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року, у складі судді Склярської І.В., відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Заїкіна А.П..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи на 28.12.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів.

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 5 цієї частини.

Дана справа за ціною позову (відшкодування моральної шкоди в розмірі - 100 000,00 грн.) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників та без проведення судового засідання.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

01 листопада 2012 року Суворовським районним судом міста Одеси було відкрито провадження по справі № 1527/16890/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок затоплення квартири.

Рішенням суду від 06 грудня 2012 року у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено в повному обсязі.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду з позовом до Комунального підприємства ЖКС «Пересипський», в особі начальника Янева Леоніда Георгійовича, про визнання дій незаконними.

08 липня 2013 року позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального підприємства ЖКС «Пересипський» ділянка №7, в особі начальника - Янева Леоніда Георгійовича, про визнання дій незаконними задоволено. Визнано неправомірними дії Комунального підприємства ЖКС «Пересипський», ділянка № НОМЕР_1 , в особі начальника Янева Леоніда Георгійовича.

У зв`язку з встановленням факту неправомірності дій ОСОБА_4 позивачем було подано заяву на ім`я начальника УМВС у Одеській області від 09 серпня 2013 року, приводом для якої стало те, що ОСОБА_4 скоїв службове підроблення, покарання за яке передбачено статтею 366 Кримінального кодексу України, та зловживав службовим становищем відповідно до статті 364 Кримінального кодексу України. Згодом заяву було переадресовано до Хаджибеєвського ВМ Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України та було розпочато кримінальне провадження, зареєстроване за № 0005622 від 30.08.2013 року.

17 квітня 2014 року слідчий суддя Суворовського районного суду міста Одеси Деркачов О.В. у справі № 523/5774/14-к, розглянувши скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Суворовського району міста Одеси, в ухвалі визнав неправомірною бездіяльність прокурора у зв`язку з невнесенням відомостей за заявою ОСОБА_1 від 10 квітня 2014 року до ЄРДР та зобов`язав внести відповідні відомості до ЄРДР.

30 квітня 2014 року за аналогічною скаргою на бездіяльність прокуратури Суворовського району міста Одеси по справі № 523/6156/14-к зобов`язано прокуратуру Одеської області внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР з притягненням винних у бездіяльності до відповідальності, з причин невиконання ухвал Суворовського районного суду міста Одеси від 14 березня 2014 року та зобов`язано прокурора Суворовського району міста Одеси внести відповідні відомості за заявою ОСОБА_1 від 10 квітня 2014 року до ЄРДР та передати матеріали до СУ прокуратури Одеської області.

23 червня 2014 року, у справі № 523/8880/14-к розглянувши скаргу ОСОБА_1 про закриття кримінального провадження слідчий суддя Бобовський К.Ю. скасував постанову слідчої СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС Озерової Ж.В. від 27.05.2014 року № 0005622 про закриття кримінального провадження.

Ухвалою від 12.11.2014 року, слідчий суддя ОСОБА_5 зобов`язав начальника СВ Суворовського РВ УМВС України в Одеській області забезпечити виконання ухвали Суворовського районного суду міста Одеси від 23 червня 2014 року та внести необхідні відомості в ЄРДР стосовно відновлення кримінального провадження № 0005622.

28 листопада 2014 року позивачем до Суворовського районного суду міста Одеси було подано скаргу на бездіяльність прокурора прокуратури Суворовського району міста Одеси, щодо невнесення відомостей про здійснення кримінального правопорушення до ЄРДР. Дана скарга була задоволена ухвалою слідчого судці ОСОБА_6 від 02 грудня 2014 року (справа 523/19174/14к), якою бездіяльність прокурора прокуратури Суворовського району міста Одеси у вигляді невнесення відомостей до ЄРДР визнано незаконною та зобов`язано прокурора прокуратури Суворовського району міста Одеси внести відомості з повідомлення ОСОБА_1 від 25.11.2014 року про здійснене кримінальне правопорушення до ЄРДР з присвоєнням номеру кримінального провадження та визначенням слідчого, що буде здійснювати досудове розслідування.

Ухвалою слідчого судді Деркачова О.В. від 07 травня 2015 року по справі № 523/6809/15-к задоволено скаргу позивача та визнано неправомірною бездіяльність процесуального керівника - службової особи прокуратури Суворовського району міста Одеси, пов`язану з нездійсненням процесуального керівництва, що спричинило не проведення досудового розслідування в період з 10 лютого 2015 року по час винесення ухвали в кримінальному провадженні № 0005622, внесеного 30 серпня 2013 року до ЄРДР про службове підроблення начальником КП ЖКС «Пересипський» Яневим Л.Г., використаної в подальшому в суді довідки про відсутність випадків звернень заявника в період з 01 по 16 жовтня 2012 року щодо фактів заливання його квартири.

Ухвалою від 10 червня 2015 року по справі № 523/8377/15-к слідчий судця Бобовський К.Ю. скасував постанову слідчого СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Бабій Н.В. про закриття кримінального провадження.

Ухвалою від 18 червня 2015 року по справі № 523/9141/15-к слідчий суддя Гончаров Б.П. задовольнив заяву ОСОБА_1 про відвід слідчої Бабій Н.В..

26 червня 2015 року з приводу скарги ОСОБА_1 було винесено ухвалу по справі № 522/12872/15-к, якою задоволено прохання скаржника зобов`язати уповноважену службову особу прокуратури Одеської області внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

22 липня 2015 року слідчим суддею Суворовського районного суду міста Одеси Гончаровим Б.П. по справі № 523/10976/15-к було визнано бездіяльність прокурора Суворовського району міста Одеси незаконною та зобов`язано внести відомості до ЄРДР.

23 липня 2015 року позивачем було подано скаргу до Приморського районного суду міста Одеси, у якій він просив суд зобов`язати прокуратуру внести відомості до ЄРДР стосовно вказаних порушень законодавства.

31 липня 2015 року ухвалою по справі № 523/11995/15-к задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано прокуратуру Суворовського району міста Одеси виконати вимоги ухвали слідчого судді Суворовського районного суду міста Одеси від 22 липня 2015 року та внести відомості про кримінальне правопорушення за заявою від 10 липня 2015 року до ЄРДР.

Ухвалою від 17 серпня 2015 року по справі № 522/14800/15-к слідчий судля Капля О.І. задовольнив скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Одеської області.

10 грудня 2015 року, в результаті розгляду скарги ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого першого СВ СУ прокуратури Одеської області Малакєєва М.Є. від 20.11.2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 00000651, слідчий суддя Приморського районного суду міста Одеси Лабунський В.М. виніс ухвалу по справі 522/24290/15-к, у якій постанову Старшого слідчого першого СВ СУ прокуратури Одеської області Малакєєва М.Є. від 20.11.2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 00000651 скасував. Зобов`язав старшого слідчого прокуратури Одеської області Малакєєва М.Є. визнати ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 00000651 та вручити йому пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого.

25 грудня 2015 року слідчим суддею Шкорупеєвим Д.А. по справі № 523/19263/15-к за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 було винесено ухвалу, якою визнано неправомірною бездіяльність слідчого Суворовського ВП міста Одеси ГУНП Одеської області Славинської Ю.А. у вигляді невиконання ухвал слідчих судців Суворовського районного суду міста Одеси та зобов`язано виконати всі необхідні слідчі дії за ухвалами від 23.06.2014 року, 12.11.2014 року та 10.06.2015 року.

17 червня 2016 року Суворовський районний суд у складі судді Шкорупеєва Д. А. задовольнив заяву ОСОБА_1 про відвід слідчого Суворовського ВП м. Одеси ГУНП в Одеській області Славинської Ю. А.

21 липня 2016 року суддя Суворовського районного суду м. Одеси Деркачов О.В., розглянувши скаргу на бездіяльність прокурора визнав неправомірною бездіяльність керівника Одеської місцевої прокуратури № 4, пов`язану з невнесенням відомостей до ЄРДР за письмовою заявою ОСОБА_7 від 01 липня 2016 року (№ 282 з особистого прийому) про вчинення слідчим СВ Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Славинською Ю.А. під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0005622 невиконання ухвал слідчих суддів Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2014 року, від 12 листопада 2014 року, від 10 червня 2015 року, від 25 грудня 2015 року (у справі № 523/19263/15-к) та письмових вказівок СУ ГУНП в Одеській області (листи від 26 листопада 2015 року № 4/Х- 2531, від 28 грудня 2015 року № 4/Х-444, від 11 лютого 2016 року № 4/Х-145) від березня 2016 року № 4/Х- 756, 756/2, 756/3).

06 вересня 2016 року Суворовський районний суд, у складі судді Лупенка А.В., зобов`язав керівника СУ Суворовського ВП м. Одеси ГУНП Одеської області виконати необхідні слідчі та процесуальні дії у кримінальному провадженні № 0005622.

04 листопада 2016 року слідчий суддя Суворовського районного суду м. Одеси Боднар С. М., за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про невиконання керівником СУ Суворовського НП м. Одеси ухвали слідчого судді від 06.09.2016 року № 523/12165/16-к, зобов`язав керівника Одеської місцевої прокуратури № 4 забезпечити виконання вимог ст. 214 КПК України стосовно внесення заяви ОСОБА_1 , зареєстрованої під реєстраційним № 483 про скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 ч. 3 КК України, до ЄРДР з присвоєнням номеру кримінального провадження.

23 січня 2017 року суддею Суворовського районного суду м. Одеси Шкорупеєвим Д. А. зобов`язано процесуального керівника по кримінальному провадженню № 90005622 здійснити контроль над виконанням вимог згідно ухвал Суворовського районного суду м. Одеси.

По справі виникли правовідносини з відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку. Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

3.4 Мотививі дхилення/прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема,у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено у статті 56 Конституції України, статтях 1173 - 1176 ЦК України, Законі № 266/94-ВР.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Як роз`яснено у п. п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції, щодо невірного визначення кола осіб колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 ЦПК України, здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільну процесуальну дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач це особа, яка на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є - держава як учасник цивільних відносин. При цьому, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За приписами статті 80 ЦК України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно частин першої та третьої статті 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза місцем її знаходження та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі № 593/98/21 провадження № 61-1444св22 зазначено, що: «[…]Ураховуючи цивільно-правове становище філій та представництв недопустимою є самостійна і безпосередня участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу як складової частини юридичної особи, що його створила.

Згідно частини першої статті 13 Закон України «Про Національну поліцію» систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліції; 2) територіальні органи поліції.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 15 Закон України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання. Територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції. Структуру територіальних органів поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1, зокрема, Головне управління Національної поліції в Одеській області.

У справі, що переглядається, Відділення поліції №3 Одеського районного управління національної поліції №1 Головного управління національної поліції в Одеській області (до реформування - Суворовське ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області) не є юридичною особою, а входить до структури Головного управління Національної поліції в Одеській області та не може бути відповідачем у цій справі.

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 289/865/21, у постановах Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19, у постанові Верховного суду від 13 липня 2022 року у справі №593/98/21.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Як було зазначено судом першої інстанції, позивач клопотань про заміну відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи, не заявляв.

Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має залучити як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган».

Тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. А їх залучення до участі у справі здійснюється з метою забезпечення завдань цивільного судочинства. Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного суду від 29 квітня 2021 року у справі №405/500/18.

Отже, вірними є висновки суду першої інстанції, що позивачем було пред`явлено позов до неналежного відповідача.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права,якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 , відсутні.

3.6 Дата ухвалення постанови, порядок та строк касаційного оскарження

За правилами, передбаченими ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 19, 268, 274, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе