Справа № 202/5665/21
(2/199/511/22)
РІШЕННЯ

іменем України

15.06.2022

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Подварченко А.Ю.,

за участі:

представника позивача адвоката Резніка С.Г. та представника відповідача-1 Чумак С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з поданим позовом в останньому заявлено вимогу (а.с. 42-47) про:

-визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 03.08.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2975;

-про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 17.09.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №2349;

-про визнання недійсним договору іпотеки серії DN0GK/1 №2352, укладеного між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. (реєстр 2352).

Позов обґрунтований тим, що 26.10.2020 р. Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення у справі №202/3269/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонська Т.О., Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Вказаним рішенням суд частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 та витребував з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Під час розгляду справи №202/3269/18 судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся ОСОБА_1 - ОСОБА_5 і після її смерті до Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_3 - сестра спадкодавця і ОСОБА_1 . У зв`язку з тим, що на день подання заяви про прийняття спадщини родинні відносини ОСОБА_1 зі спадкодавцем не були доведені, то у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено. В той же час, свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 було видане ОСОБА_3 .

Вказані обставини зумовили звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 р. встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , як спадкоємцеві першої черги за законом за правом представлення, з моменту відкриття спадщини та вибула із власності ОСОБА_1 поза її волею, що є підставою для витребування квартири з незаконного володіння останнього власника - ОСОБА_2 .

В процесі розгляду справи ОСОБА_1 в даній справі подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та заборони на його відчуження, але 15 червня 2018 року ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська (суддя Зосименко С.Г.) було відмовлено в задоволенні такої заяви (https://reyestr.court.gov.ua/Review/74978982).

Після відмови в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, а саме 03.08.2018 р., ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2975, відчужила спірну квартиру гр. ОСОБА_4

17.09.2018 р. ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №2349, здійснив відчуження квартири, яка є предметом спору, ОСОБА_2 , який цього ж дня передав спірну квартиру в іпотеку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі Договору іпотеки серія DN0GK/1 №2352, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. Вказані обставини підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна.

На переконання позивача, вищевказані обставини свідчать про те, що оспорювані договори, а саме: договір купівлі-продажу від 03.08.2018 року, зареєстрований в реєстрі за №2975; договір купівлі-продажу квартири від 17.09.2018 року, зареєстрований в реєстрі за №2349; договір іпотеки серії DN0GK/1 №2352 від 17.09.2018 року, мають ознаки фраудаторних правочинів, тобто спрямовані на уникнення фактичного виконання рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Як зазначається позивачем при зверненні до суду, ОСОБА_3 , відчужуючи квартиру, право власності на яку було зареєстровано на підставі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, повністю усвідомлювала, що вона ймовірніше за все втратить право власності на квартиру за умови задоволення позову у справі №202/3269/18.

Відчуження квартири в процесі розгляду справи №202/3269/18 свідчить про мету ОСОБА_3 : приховати це майно від виконання судового рішення про витребування майна на користь ОСОБА_1 .

З цією ж метою, через півтора місяці після придбання квартири у ОСОБА_3 ОСОБА_4 здійснює відчуження спірної квартири ОСОБА_2 , який передає її в іпотеку, розраховуючи на те, що повернення квартири законному власнику з іпотеки буде неможливим.

На переконання позивача, таким чином, дії учасників ланцюга по відчуженню спірної квартири та передачі її в іпотеку ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , АТ КБ «ПРИВАТБАНК») мають ознаки недобросовісності та зловживання правом і спрямовані на уникнення фактичного виконання рішення про витребування майна на користь ОСОБА_1 , оскільки всі вони знали або могли знати про наявність судового спору щодо прав на вказану квартиру і про потенційну можливість задоволення позовних вимог і, як наслідок, втрати будь-яких прав на квартиру.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про недійсність правочинів, як фіктивних, спрямованих на досягнення мети - ухилення від виконання рішення суду.

Відповідач-1 позов не визнав.

Відповідно до відзиву відповідача -1 на позовну заяву (а.с. 25-27) Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містять виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Підстави припинення іпотеки передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких, зокрема, належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізації предмета іпотеки, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним, знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її, з інших підстав, передбачених Законом.

Положення статей 526, 599 ЦК України передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

На переконання відповідача 1, будь-які охоронні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, які забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним.

Також згідно зі ст. 49 Закону України «Про іпотеку», якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами третіх прилюдних торгів, іпотеки може бути припинена за рішенням суду.

Стаття 204 ЦК України визначає презумпцію правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З аналізу ст.ст. 16, 204 ЦК України та ст. 17 Закону України «Про іпотеку» стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема, звернення стягнення на предмет іпотеки (рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2021 року №8-р/2020 щодо відповідності Конституції України (неконституційності) положень ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку»).

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі №161/6253/15 ц (провадження №14-32цс20) наведено правові висновки щодо наслідків переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи.

Відповідно до вимог статті 23 Закону України №898-ІУ у разі переходу права власності (права повного господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть втому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни її власника майна. Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України у постанові від 24 грудня 2014 року (провадження №6-201цс14), від 05 лютого 2014 року (провадження №6-131цс13) та Вищий господарський суд України у постанові від 09 лютого 2015 року (провадження №54/315).

На час укладення договору спірного іпотеки (від 17.09.2018 р.) право власності на предмет іпотеки належало ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.09.2018 р., реєстраційний номер 4329, іпотекодержатель та іпотекодавець не мали відомостей про право вимоги ОСОБА_1 .

У відповіді на відзив відповідача 1 (а.с. 36-37) позивач заперечував проти доводів відповідача 1 та зазначав про те, що відповідач-1, посилаючись на норми ст.ст. 3, 17, 23 Закону України «Про іпотеку» та ст.ст. 546, 575 ЦК України, вказує на те, що іпотека не припиняється зі зміною власника предмета іпотеки та переходом права власності до іншої, ніж іпотекодавець, особи, і діє до закінчення строку дії договору іпотеки чи припинення основного зобов`язання.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

З аналізу вказаної норми закону можна зробити висновок, що законодавець захистив права іпотекодержателя, не дозволяючи припинення іпотеки в разі переходу права власності до іншої, ніж іпотекодавець особи, але лише в разі переходу права власності на іпотечне майно після укладення іпотечного договору, в тому числі, у випадку спадкування чи правонаступництва.

Такий висновок підтверджується і Постановою Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі №161/6253/15-ц, на яку посилається АТ КБ «Приватбанк».

Обставини справи №161/6253/15-ц свідчать, що перехід права власності відбувся після передачі майна в іпотеку і рішення Великої Палати Верховного Суду ґрунтувалося саме на цьому.

Позивач вважає, що вищевказана норма закону не регулює правовідносини, які склалися між сторонами, оскільки, предметом позову в даній справі є не припинення іпотеки внаслідок переходу права власності на іпотечне майно, а визнання недійсним іпотечного договору, у зв`язку з невідповідністю його вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідач-1, на думку позивача, помиляється, роблячи висновок про те, що підставою визнання недійсною іпотеки є витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки правовими підставами позову ОСОБА_1 є не зміна права власності на іпотечне майно (витребування майна з чужого незаконного володіння), а відсутність волевиявлення особи, яка є власником предмета іпотеки, на передачу такого майна в іпотеку (ст. 203 ЦК України), що є підставою для визнання його недійсним, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 р. встановлено, що іпотечне майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , належить позивачці, як спадкоємцеві першої черги за законом за правом представлення, з моменту відкриття спадщини та вибула із власності ОСОБА_1 поза її волею, що є підставою для витребування квартири з незаконного володіння останнього власника - ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що, таким чином, враховуючи відсутність у ОСОБА_2 права на передачу спірної квартири у іпотеку банку, а також, зважаючи на невідповідність правочину (договору іпотеки) внутрішній волі власника майна та відсутність у ОСОБА_1 волевиявлення на передачу майна в іпотеку, договір іпотеки серії DN0GK/1 №2352, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О., суперечить вимогам чинного законодавства України, що є підставою для визнання його недійсним.

Інші учасники справи не скористалися правом брати участь у судових засіданнях.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, 26.10.2020 р. Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення у справі №202/3269/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонська Т.О., Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с. 5-7).

Вказаним рішенням суд частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 та витребував з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили 26.11.2020 р.

Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у справі №202/3269/18 встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 . Після смерті останньої до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк звернулись ОСОБА_3 - сестра спадкодавця і ОСОБА_1 , зазначивши, що ОСОБА_5 є її бабусею і матір`ю її померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_7 .

19.02.2018 р. державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 .

22.05.2018 р. державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру у зв`язку з тим, що родинні відносини останньої на день подання заяви про прийняття спадщини зі спадкодавцем ОСОБА_5 не були доведені.

15 червня 2018 року ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська (суддя Зосименко С.Г.) було відмовлено в задоволенні заяви (https://reyestr.court.gov.ua/Review/74978982), що підтверджується відповідною ухвалою суду (а.с. 12-13).

03.08.2018 р. ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2975, відчужила спірну квартиру гр. ОСОБА_4 , що підтверджується відповідним договором (а.с. 92-93).

Як встановлено судом на підставі відповідного договору (а.с. 82-84) 17.09.2018 р. ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №2349, здійснив відчуження квартири, яка є предметом спору, громадянину ОСОБА_2

17.09.2018 р., тобто в день укладення договору купівлі-продажу із ОСОБА_4 , ОСОБА_2 передав спірну квартиру в іпотеку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі договору іпотеки серії DN0GK/1 №2352, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. (а.с. 53-57).

Вказані обставини відображені в інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна (а.с. 48-52).

Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у справі також встановлено, що спірна квартира належить позивачеві, як спадкоємцеві першої черги за законом за правом представлення з моменту відкриття спадщини. Судом в цій справі також встановлено те, що квартира вибула із власності позаволею ОСОБА_1 .

Процесуальні дії у справі:

1.ухвалою суду від 08.02.2022 р. за клопотанням представника позивача витребувані докази: від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олени Володимирівни копію договору купівлі-продажу квартири, укладеного 03.08.2018 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за №2975; від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. копію договору купівлі-продажу квартири, укладеного 17.09.2018 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за №2349;

2.ухвалою суду від 13.05.2022 р. підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.

Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту прав позивача, як власника нерухомого майна, право власності на яке виникло в порядку спадкування, та оспорення у зв`язку з цим укладених іншими особами відносно вказаного майна правочинів, та регулюються ст.ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 11, ч.ч. 1-3 ст. 13, ч.ч. 1-3 ст. 14, ст.ст. 15, 16, 203, ч. 1 та ч. 3 ст. 215, ч. 1 ст. 228, 316-319, 321, 325, 328 ЦК України.

Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 124 Конституції України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 13 ЦК України).

При здійсненні своїх прав особа повинна утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 4 ст. 13 ЦК України).

Межі виконання цивільних обов`язків визначені ст. 14 ЦК України.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Вимоги щодо належності, допустимості, достатності та достовірності доказів сформульовані у статтях 77-80 ЦПК України.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

На підтвердження обставин, які мають значення для справи і на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, позивач надала письмові докази:

-у копіях оспорювані договори,

-а також рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2020 р. (№202/3269/18) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонська Т.О., Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с. 5-7).

Вказаним рішенням суд частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 та витребував з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом в цій справі, Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у справі №202/3269/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонська Т.О., Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння встановлено, що спірна квартира належить позивачеві, як спадкоємцеві першої черги за законом за правом представлення з моменту відкриття спадщини та вибула із власності поза волею ОСОБА_1 .

Відтак, позивач є власником спірного майна з часу відкриття спадщини, тобто з 07.04.2016 р. в силу ч. 3 ст. 1223 ЦК України.

Відповідно до частин 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 р. у справі №712/15369/12 зазначив, що «…положення ч. 1 ст.388 ЦК застосовуються, як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект.

Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія ст.13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту в спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за ст.13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються відповідно до ст.13 конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці («Kudla v. Poland», №30210/96).

ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 9.12.2010, яке набуло статусу остаточного 9.03.2011, вказав, що п.1 ст.6 конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає право не тільки ініціювати провадження, але й отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutit v Croatia»,п.25).

Крім того, ЄСПЛ у своїй практиці, а саме у рішеннях від 13.05.80 в справі «Артіко проти Італії» (п.35), від 30.05.2013 в справі «Наталія Михайленко проти України» (п.32), зазначає, що конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Таким чином, узагальнюючи викладене, ВС дійшов висновку про те, що …оскільки позивач як власник наділений правом витребувати своє майно від добросовісного набувача без визнання за рішенням суду цього та наступних правочинів недійсними, адже добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна з незаконного володіння (віндикація)».

Як встановлено судом в цій справі, спірне майно вже було витребувано позивачем з чужого незаконного володіння та відповідне судове рішення (рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2020 р. у справі №202/3269/18) підлягає виконанню.

Щодо вимоги позову про визнання недійсним договору іпотеки, то суд керується наступним.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20), Конституційний Суд України виходить із того, що, здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.

У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

Такі ж правові висновки викладені в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19, та які, відповідно до ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України, мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1 та 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 228 ЦК України (ч. 1 та ч. 2) правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Виходячи з вищенаведеного, укладений правочин щодо передачу в іпотеку нерухомого майна в день укладення останнього договору купівлі-продажу під час судового розгляду Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська спору з приводу цього нерухомого майна, був вчинений з порушенням ч. 1, ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 13 ЦК України, ч. 1 та ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України, у зв`язку з чим вочевидь порушення прав позивача, як власника, з боку відповідачів, тому вказаний правочин визнається судом недійсним.

Щодо заперечень відповідача 1 проти позову, то зазначені ним у відзиві на позовну заяву заперечення не спростовують висновків суду, зазначених вище: предметом позову в даній справі не є припинення іпотеки внаслідок переходу права власності на іпотечне майно до іншої особи, а визнання недійсним іпотечного договору у зв`язку з невідповідністю його вимогам ст. 203, ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Щодо розподілу судових витрат, то при зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн. (06.09.2021 р.) та 908,00 грн. (15.12.2021 р.), відтак, оскільки позов задоволений частково, на користь позивача з відповідачів - Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 підлягає стягненню 454,00 грн. з кожного з відповідачів окремо.

Керуючись ст.ст. 12, 13, ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 33, 89, п. 2 ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів задовольнити частково.

Визнати недійсним договір іпотеки серії DN0GK/1 №2352, укладений між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О.

В задоволенні вимоги позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, який укладений 03.08.2018 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. (зареєстрований в реєстрі за №2975) та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, який укладений 17.09.2018 р. між ОСОБА_4 ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. (зареєстрований в реєстрі за №2349) відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д) та ОСОБА_2 , 1985 р.н. (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 454,00 грн. з кожного з відповідачів окремо.

Дата складення повного судового рішення 27.06.2022 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї