РІШЕННЯ

Іменем України

28.01.2022 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Марків Ю.С.,

присяжних Марко Ю.В., Поліщук Н.М.,

при секретарі судових засідань Чапля В.С.,

з участю: прокурора Яцишина Т.М.,

захисника - Кінаш З.Ф.,

особи, щодо якої розглядається заява ОСОБА_1 ,

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

лікаря-психіатра - Вислоцька О.В.,

представника психіатричного закладу КНП ЛОР «ЛОКПЛ» Савицька І.І.,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за заявою Комунального некомерційного підприємства ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», заінтересована особа: ОСОБА_2 про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 , 1974 року народження, -

в с т а н о в и в:

заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку ОСОБА_1 , 1974 року народження, котра доставлена в примусовому порядку у КНП ЛОР ЛОКПЛ 27.01.2022 року о 19:15 год. за скеруванням дільничого/районного психіатра. В приймальному відділенні КНП ЛОР ЛОКПЛ Грабар Л.В. оглянута черговими лікарями-психіатрами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які дійшли висновку, що остання страждає на важкий психічний розлад, а саме: параноїдна шизофренія з безперервним перебігом F20.00 (діагноз згідно МКХ-10) і потребує госпіталізації та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару. 28.01.2022 року ОСОБА_1 оглянута лікарською комісією у складі в.о. завідувача 10-тим відділенням Савицькою І.І., лікарем-психіатром ОСОБА_5 . Комісія лікарів прийшла до висновку, що ОСОБА_1 страждає на важкий психічний розлад - параноїдна шизофренія з безперервним перебігом F20.00 (діагноз згідно МКХ-10). Внаслідок цього остання не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, виявляє реальну загрозу для себе/оточуючих. Окрім цього, комісія дійшла до висновку, що подальше лікування ОСОБА_1 можливе лише в умовах психіатричного закладу в примусовому порядку, так як остання в силу свого психічного стану не може надавати усвідомлену згоду на подальше лікування в умовах КНП ЛОР ЛОКПЛ. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 14, 16 ЗУ «Про психіатричну допомогу» просять задовольнити подану ними заяву про госпіталізацію та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаіонару КНП ЛОР ЛОКПЛ Грабар Л.В.

У судовому засіданні представник лікувального закладу ОСОБА_6 та лікуючий лікар-психіатр Вислоцька О.В. заявлені вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним у заяві, зазначивши, що підставою подання даної заяви є агресія, яку ОСОБА_1 проявляє до дітей, а також те, що така являється інвалідом 2 групи по психічному захворюванні. Пояснили, що ОСОБА_1 поводить себе неналежно, відмовлялась одягати верхній одяг, на судове засідання прибула у рушнику на голові. Окрім цього, зазначили, що критики ОСОБА_1 щодо її захворювання немає, така перебувала 18 разів на психіатричному лікуванні, однак заява про примусове лікування ОСОБА_1 подається вперше.

Заінтересована особа ОСОБА_2 , який являється сином ОСОБА_1 , в судовому засіданні пояснив, що його матір неодноразово здійснювала насильницькі дії щодо нього та його сестри ОСОБА_2 , вважає, що сестра залякується зі сторони матері, відповідно не телефонувала йому щодо її поведінки, оскільки боялась, що про це дізнається матір. Пояснив, що приїхавши в Стрий, де проживає сестра з матір`ю та батьком, побачив, що усі замки змінені, а зі слів сестри довідався, що матір, змінивши замки, не пускала батька та сестру додому. Зазначив, що матері до цього щороку надавалась психіатрична допомога, вона періодично проходила курс лікування. Також вказав, що його мати перед новим роком ходила до школи, де навчається його сестра та звинувачувала свою доньку в інтимному зв`язку з батьком, відповідно після чого у неї почались цькування з боку однолітків. На уточнюючі запитання суду та при наданні відповіді на запитання ОСОБА_2 ствердив, що заяву психіатричного закладу підтримує, просить таку задовольнити.

Прокурор щодо задоволення заяви заперечив, вважає, що підстав, визначених законом, для примусової госпіталізації ОСОБА_1 немає.

Захисник адвокат Кінаш З.Ф. просить в задоволенні заяви психіатричного закладу відмовити.

ОСОБА_1 в судовому засіданні обставини, викладені в заяві ЛОКПЛ та наданих у судовому засіданні її сином ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_2 категорично заперечила, пояснила, що твердження лікарів, сина та доньки щодо неї не відповідають дійсності, оскільки щодо доньки насильства не вчиняє, не кричить на неї. Щодо розповідей про інтимний зв`язок доньки з її чоловіком пояснила, що це є надуманим фактом, оскільки вона розмовляла з директором щодо її доньки, оскільки така має негативні підписки на оголених осіб протилежної статі в соцмережах, відтак матір просила директора допомогти їй з цим. Щодо змінених вхідних замків пояснила, що вона змінила серцевину на металевій брамі, оскільки замок на такій був зламаний. З приводу відмови одягати одяг пояснила, що одягу у лікарні не було та їй запропонували одягнути на судове засідання одяг, який був неналежного стану, брудний, з неприємним запахом. Вказує, що вона добровільно періодично отримує психіатричну допомогу, відтак підстав для примусової госпіталізації на даний момент немає, відтак просить в задоволенні заяви відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Первинним оглядом повнолітньої особи у приймальному відділенні від 27.01.2022 року ОСОБА_1 лікарем ОСОБА_3 встановлено попередній діагноз психічного розладу - параноїдна шизофренія F20.0 (діагноз згідно МКХ-10). Як вбачається з даного первинного огляду, доставлена особа 27 січня 2022 року о 19:22 год. Окрім цього, з анамнезу хвороби вбачається, що дане поступлення пов`язане із тим, що пацієнтка стала агресивною, перестала спати вночі, перестала спілкуватись із своїм сином, називаючи його "бомжем", забороняючи молодшій доньці спілкуватись з братом, вчиняла насильницькі дії відносно неповнолітньої доньки, замкнула їх удома, не пускала на навчання в школу, змінила замки вдома, не пускала батька додому, висловлюючи маячні відношення, впливу, переслідування.

Як вбачається з огляду хворого у відділенні сумісно із завідувачем відділення від 28.01.2022 року ОСОБА_1 встановлено аналогічний попередній діагноз - параноїдна шизофренія F20.0 (діагноз згідно МКХ-10). З анамнезу хвороби вбачаються аналогічні підстави для поступлення хворої до лікувального закладу як і в первинному огляді повнолітньої особи у приймальному відділенні від 27.01.2022 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 1973 року народження доставлена в примусовому порядку у КНП ЛОР ЛОКПЛ 27.01.2022 року о 19:22 год. за скеруванням дільничого/районного психіатра. В приймальному відділенні КНП ЛОР ЛОКПЛ Грабар Л.В. оглянута черговими лікарями-психіатрами ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , які дійшли висновку, що остання страждає на тяжкий психічний розлад, а саме: параноїдна шизофренія F20.0 (діагноз згідно МКХ-10) і потребує госпіталізації у стаціонарне відділення в примусовому порядку до моменту огляду комісією лікарів-психіатрів протягом 24 годин для визначення доцільності застосування подальшої процедури примусової госпіталізації у відповідності до ст.16 Закону України "Про психіатричну допомогу".

Цього ж дня, 28.01.2022 року о 10:00 год. ОСОБА_1 на підставі ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» оглянута лікарською комісією у складі голови Савицької І.І., лікарем-психіатром ОСОБА_5 . Комісія лікарів прийшла до висновку, що ОСОБА_1 потребує подальшого лікування в примусовому порядку в психіатричному стаціонарі у зв`язку з наявністю у неї на момент огляду тяжкого психічного розладу - параноїдна шизофренія з безперервним перебігом - F20.0 (діагноз згідно МКХ-10). Внаслідок цього остання не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Відповідно до ст.14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Отже, чинним законодавством передбачено виключний перелік підстав, за наявності яких особа може бути, при наявності в неї тяжкого психічного розладу, госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку: 1) особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї; 2) особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих; 3) особа неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

У судовому засіданні підстав, передбачених ст.14 ЗУ "Про психіатричну допомогу" для примусової госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу без її згоди не встановлено.

Окрім цього, у наданому суду висновку комісії лікарів-психіатрів 10-го відділення КНП ЛОР ЛОКПЛ від 28.01.2022 року констатовано, що встановлений розлад психічної діяльності позбавляє ОСОБА_1 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, водночас, у ньому нічого не зазначено про те, що це становить реальну загрозу для неї і оточуючих.

Таким чином, покликання у заяві комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на загрозливий стан ОСОБА_1 не відповідають вищевказаному висновку лікарів.

Не надано доказів такого стану і в судовому засіданні. Даючи пояснення, ОСОБА_1 чітко та логічно відповідала на запитання, орієнтована в часі і просторі, суїцидальних, агресивних чи загрозливих для неї або оточуючих думок не висловлює, на запитання суду та інших учасників справи відповідає логічно, не суперечливо.

Окрім цього, як встановлено в судовому засіданні та підтверджено лікарем КНП ЛОР ЛОКПЛ, ОСОБА_1 не відмовлялась одягати на судове засідання одяг, а такого не було у лікарні.

З наведеного слідує, що дійсний стан психічного здоров`я і поведінки ОСОБА_1 на момент звернення психіатричного закладу із заявою про її примусову госпіталізацію і лікування в примусовому порядку не містить критеріїв, визначених у ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які можуть бути підставою для такої госпіталізації і лікування.

Окрім цього, як встановлено в судовому засіданні зі слів самої ОСОБА_1 та підтверджено іншими учасниками справи, зокрема представниками КНП ЛОР ЛОКПЛ та її сином Грабарем М.О., ОСОБА_1 періодично систематично проходить добровільне лікування лікарем-психіатром.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) націлює суди на максимально ретельне врахування обставин лікування осіб із психічними розладами з огляду на те, що примусове лікування обмежує свободу людини.

Так, в п.39 рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» ЄСПЛ зазначено застереження, що стосується позбавлення свободи осіб із психічними розладами, згідно якого особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ від 04 квітня 2000 року у справі «Вітольд Литва проти Польщі» констатовано, що позбавлення особи свободи є настільки серйозним заходом, що його застосування є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі, заходи було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства. Це означає, що відповідність позбавлення свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин.

Положення ст.ст. 341, 342 ЦПК України передбачають, що під час розгляду заяви про госпіталізацію особи до психіатричного закладу досліджується та надається відповідна оцінка висновку комісії лікарів-психіатрів про доцільність госпіталізації особи, зокрема, його обґрунтованості, у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи (психічний розлад), який дає підстави саме для примусової госпіталізації, тобто госпіталізації без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника.

Сама по собі наявність такого висновку комісії лікарів-психіатрів при відсутності інших належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів про відповідний стан особи, не може бути достатньою підставою для ухвалення рішення про задоволення заяви представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Близькі за змістом висновки сформульовані Верховним Судом у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 727/10451/16-ц (провадження № 61-10484св18), які повинні враховуватися в силу приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту "е" п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як "психічно хвора", якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступінь якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту "е" п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту "е" п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07(провадження № 14-9свц18).

Як убачається з матеріалів справи, висновок комісії лікарів-психіатрів від 28 січня 2022 року не містить належного обґрунтування, у розумінні положень ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу", що ОСОБА_1 страждає на психічний розлад, який може слугувати підставою для її лікування лише в стаціонарних умовах, тобто, що вона може бути примусово госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги. В матеріалах справи відсутні також інші докази, на підтвердження цих обставин.

Жодних доказів у підтвердження того, що ОСОБА_1 вчиняє або виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, суду не надано.

Відтак, суд не може погодитись з доводами викладеними в заяві, оскільки згідно приписів ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Проте, суду не надано жодних доказів у підтвердження того, що ОСОБА_1 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Наявність лише психічного захворювання у ОСОБА_1 , в силу вимог Закону України «Про психіатричну допомогу», не може слугувати єдиною підставою її примусової госпіталізації для надання психіатричної допомоги.

З огляду на те, що у судовому засіданні не були встановленні підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви комунального закладу ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 12, 13, 81, 341, 342 ЦПК України, ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд

в и р і ш и в :

В задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне оскарження в порядку вимог ч.2 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 10.02.2022 року.

Суддя Марків Ю.С.

Присяжні Марко Ю.В.

Поліщук Н.М.