Справа № 177/1895/21
Провадження № 2/177/275/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 грудня 2022 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Березюк М. В.

за участі: секретаря Баля А. І.,

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Лозуватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати його колишню дружину ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Також просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позову вказував, що з 01.04.1982 року перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , який розірвано рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22.11.2010 року.

Позивач є власником будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована відповідач по справі. Однак, ОСОБА_1 у вказаному будинку не проживає з 2013 року без поважних причин, за домоволодінням не доглядає та комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні майна не приймає, особистих речей в будинку не має та будинком не цікавиться.

Перешкод у користуванні вказаним будинком відповідачу ніхто не чинив, але вона припинила проживати в ньому та нині проживає в м. Кривому Розі. На неодноразові пропозиції знятися з реєстрації у вказаному будинку, відповідач не погоджується та до теперішнього часу має зареєстроване місце проживання у вказаному домоволодінні, чим чинить позивачу перешкоди у користуванні домоволодінням. Вважав, що позивач не проживаючи у вказаному будинку тривалий час, не приймаючи участі у витратах на утримання будинку, має бути визнана такою, що втратила право користування домоволодінням. В позові позивач посилався на положення ст. 319, 405 ЦК України та положення житлового законодавства.

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала, надала відзив на позов. Заперечуючи проти позовних вимог вказувала, що вона є співвласником будинку АДРЕСА_1 , відповідно її право власності гарантоване Конституцією України та є непорушним. Вказувала, що в силу права власності, вона має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним домоволодінням відповідно до частки в ньому. Пояснила, що ні вона, ні позивач у вказаному будинку постійно не проживають, але вона сплачує всі комунальні платежі за утримання будинку, жодних перешкод в користуванні будинком позивачу не чинить, у даному будинку залишаються її речі, будинок вона відвідує, інколи залишається на ночівлю, особливо в літній період. За домоволодінням вона доглядає в силу своїх фізичних можливостей, на її прохання траву викошує сусідка, забираючи її для годування домашньої худоби.

В ході попередніх судових засідань позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. При цьому, позивач вказував, що відповідач дійсно сплачує комунальні послуги по домоволодінню АДРЕСА_1 , більш того має переплати по кожній з наданих послуг. Позивач та його представник вказували, що реєстрація відповідача за вказаною адресою чинить позивачу перешкоди, в тому числі в самостійному вирішенні питань щодо вказаного домоволодіння, зокрема щодо передання його в користування інших осіб, переоформлення на сина. Вважали, що не проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою протягом тривалого часу, є підставою для задоволення позову.

В судове засідання 27.12.2022 позивач та його представник не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, під розписку, що вручена в залі суду, дата судового засідання була узгоджена з представником адвокатом Вязанкіною Н.П. Однак, ні позивач, ні його представник, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в порядку визначеному законом, до суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяв з процесуальних питань не надали, що відповідно до п. 1 ч.3 ст. 223 ЦПК України є підставою для розгляду справи за їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник під час судового засідання заперечили проти задоволення позову, вказуючи, що проживання співвласника в іншому житлі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним домоволодінням. Відповідач пояснила, що дійсно останні декілька років проживає в місті Кривому Розі, оскільки працює в м. Кривий Ріг, однак це не позбавляє її право користування вищевказаним будинком, участь в утриманні якого вона приймає, сплачує комунальні послуги та в якому вона залишила свої речі, періодично відвідує його.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам по справі, встановивши правовідносини, які існують між сторонами та яка правова норма підлягає застосуванню до них, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно ст. 361, 364 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності та має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Припинення права на частку в спільному майні можливе лише в порядку визначеному ст. 365 ЦК України.

Відповідно до ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В тому числі, власник має право звернутися до суду з позовом в порядку ст. 405 ЦК України, про визнання члена сім`ї власника таким, що втратив право користування житлом, у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що в період з 01.04.1982 року сторони перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22.11.2010 (а.с. 12).

В 2001 році, тобто в період шлюбу, сторонами придбано, на підставі договору купівлі-продажу від 19.04.2001, житловий будинок АДРЕСА_1 , титульним власником якого вказано ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 13).

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23.11.2011, яке набрало законної сили 15.03.2012, домоволодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянка під ним, визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визначено, що кожному з них належить на праві власності по Ѕ вказаного домоволодіння (а.с. 32-33).

ОСОБА_1 зареєструвала своє право власності на Ѕ частину вказаного домоволодіння, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 34). Тобто, вказаним рішенням, яке набрало законної сили, визнано право спільної власності кожного зі сторін на вказане нерухоме майно, з визначенням рівних ідеальних часток, кожному по 1/2 частині, без поділу майна в натурі. Отже, кожен зі сторін, є співвласником даного домоволодіння та має рівне право на володіння, користування і розпорядження своїм майном.

ОСОБА_1 після набрання вищевказаним рішенням суду законної сили, а саме з 18.05.2012 зареєструвала своє місце проживання у вказаному будинку, що підтверджується довідкою Лозуватської сільської ради № 2686 від 16.12.2021 (а.с. 15), даними ГУДМС у Дніпропетровській області та інформацією Лозуватської сільської ради від 20.10.2022, що ґрунтується на даних погосподарської книги, що надані на виконання ухвали суду про витребування доказів (а.с. 130-131). Вказані докази узгоджуються між собою, в тому числі щодо дати реєстрації ОСОБА_1 у даному будинку, а саме 18.05.2012, що спростовує доводи позивача про незаконність такої реєстрації. Довідку Лозуватської сільської ради № 2486 від 08.11.2021 (а.с. 113), суд до уваги не приймає, оскільки вона суперечить вищевказаним доказам, в тому числі інформації з Лозуватської сільської ради від 20.10.2022, що ґрунтується на даних погосподарської книги.

Той факт, що ОСОБА_1 у вказаному домоволодінні не проживає більше чотирьох років, не заперечувався відповідачем, тобто є таким, що визнається сторонами, а тому не підлягає доказуванню в силу ст. 81 ЦПК України.

Представником позивача заявлялося клопотання про допит свідків, а саме сусідів та сина позивача, з метою підтвердження факту не проживання відповідача у вказаному житловому будинку, однак обставини не проживання відповідача у будинку, співвласником якого вона є, в силу ст. 77 ЦПК України, не є тими обставинами, які мають значення для справи та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Більш того, факт не проживання у вказаному будинку протягом тривалого часу відповідач не заперечувала, що виключає необхідність доказування даного факту, а тому судом відмовлено у задоволенні клопотання сторони позивача про допит свідків.

Надану суду копію акта депутата Лозуватської сільської ради с. Мар`янівка від 05.10.2021, яким зафіксовано факт не проживання відповідача в с. Мар`янівка, не здійснення нею догляду за присадибною ділянкою (не проводить ремонті роботи, не викошує бур`яни), на зауваження не реагує, суд розцінює критично, оскільки даний акт не містить інформації якої саме ділянки стосується даний акт, на чиї зауваження та стосовно чого не реагує відповідач. При дослідженні вказаного доказу ОСОБА_1 зазначила, що будинок АДРЕСА_1 є не єдиним будинком в якому вона має частку права власності. Крім того, стверджувала, що жодних зауважень з боку депутата, чи інших осіб щодо необхідності покосу бур`янів вона не отримувала. Враховуючи вказані доводи, зміст акта, суд розцінює вказаний доказ критично.

Більш того, домоволодіння, право користування яким є предметом даного спору, є спільною сумісною власністю сторін, а отже кожен з них має вживати заходів для належного стану домоволодіння та земельної ділянки під ним, в тому числі нести витрати на його утримання, проведення необхідного ремонту тощо. Не прийняття одним зі співвласників участі в утриманні майна, не прийняття участі в сплаті комунальних послуг, тощо є підставою для стягнення половини таких витрат, а не підставою для визнання співвласника втративши право користування житловим приміщенням. Якщо ж неналежний стан земельної ділянки порушує права членів територіальної громади, останні мають право звертатися до компетентних органів щодо притягнення власників до юридичної відповідальності.

Відповідачем подано суду копії квитанцій про сплату ОСОБА_1 комунальних послуг наданих за адресою: АДРЕСА_1 в 2018-2022 роках (а.с. 52-53), до того ж сам позивач в ході судового засідання вказав на те, що ОСОБА_1 сплачує комунальні послуги за вказаною адресою, більш того має переплату по всім наданим послугам, що повністю спростовує доводи викладені в позовні заяві щодо не прийняття ОСОБА_1 участі в утриманні даного домоволодіння та сплаті комунальних послуг.

Будь-яких доказів того, що позивач поніс певні витрати на утримання домоволодіння, участі в яких не приймає відповідач, суду не надано, більш того, не прийняття такої участі у витратах може бути підставою для стягнення половини таких витрат, а не визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування домоволодінням.

Будь-яких доказів того, що реєстрація ОСОБА_1 у вищевказаному домоволодінні створює перешкоди позивачу реалізувати своє право власності на домоволодіння, суду не надано. Доводи позивача про небажання ОСОБА_1 зняти з реєстрації у вказаному будинку, а також небажання оформити будинок на сина, не є перешкодами в реалізації права власності, оскільки ОСОБА_1 , як і ОСОБА_3 , будучи співвласниками даного домоволодіння мають право бути зареєстрованими у даному будинку, а розпорядження вказаним будинком має здійснюватися ними за спільною згодою, або ж вони мають право розділити нерухоме майно в натурі, після чого матимуть можливість вільно розпоряджатися своєю виділеною часткою майна.

Положення ст. 405 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_1 є не лише колишнім членом сім`ї власника будинку ОСОБА_3 , а й є співвласником домоволодіння АДРЕСА_1 , а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування домоволодінням. Аналогічні висновки викладено в постанові ВС від 28.02.2018 у справі № 647/1683/15.

Відповідно вказані позивачем підстави для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом, зокрема не проживання нею у вказаному будинку більше року, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та суперечать праву власності ОСОБА_1 , яке включає право володіння, користування та розпорядження Ѕ частиною даного домоволодіння. Таке право позивача є непорушним. Будь-яких доказів створення ОСОБА_1 перешкод ОСОБА_3 в користуванні домоволодінням, суду не надано, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають як необґрунтовані.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, суд не знаходить підстав для відшкодування позивачу за рахунок відповідача судових витрат, понесених ним при зверненні до суду (а.с. 6).

Керуючись ст. ст. 2, 4-5, 10-13, 76-81, 89, 141, 263-265, 279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Лозуватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 28.12.2022

Суддя М.В. Березюк