Дата документу 19.12.2022
Справа № 1511/1124/2012
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області заяву боржника ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

учасники справи до суду не з`явились

ВСТАНОВИВ:

До Іллічівського міського суду Одеської області 22.11.2022 звернулася ОСОБА_1 із заявою про скасування тимчасового обмеження виїзду за кордон, згідно якої просить суд скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у праві виїзду за межі України, яке було застосоване рішенням Іллічівського міського суду від 29 лютого 2012 року у справі №1511/1124/2012.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29 лютого 2012 року у справі №1511/1124/2012 встановлено, що на виконані відділу ДВС Іллічівського міського управління юстиції Одеської області знаходиться виконавчий лист №2-1712 від 21.03.2011 року, виданий Іллічівським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошової суми у розмірі 452 952,46 грн. та судових витрат у розмірі 606,67 грн. Пославшись на те, що боржниця не виконує рішення суду в добровільному порядку, суд задовольнив подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання нею зобов`язання щодо сплати заборгованості по рішенню суду.

Про наявність вказаного судового рішення заявнику стало відомо лише в серпні 2022 року із Державного реєстру судових рішень, а відтак воно не оскаржувалось в апеляційному порядку.

На заяву ОСОБА_1 від 30.08.2022 до Чорноморського відділу Державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м.Одеса) надійшла відповідь від 29.09.2022 про те, що «згідно наявних в АСВП ВП 29829576 з виконання виконавчого листа по справі №2-1712/2010, виданого 21.03.2011 Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» грошових коштів у розмірі 452 952,46 грн. закінчено 11.05.2012 у відповідності до п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий документ направлено за належністю до іншого відділу ДВС (згідно даних АСВП). Відповідно до розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями «строк зберігання звершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки», матеріали виконавчих проваджень до 2019 року включно, у визначеному Законом порядку та строк знищено. У зв`язку з чим надати більш детальну інформацію немає можливості».

Заявник стверджує, що за результатами пошуку за умов: «ПІБ: ОСОБА_1 , рік народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 » в Автоматизованій системі виконавчих проваджень та в Єдиному реєстрі боржників відсутні відомості щодо ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність виконавчих проваджень щодо неї в будь якому органі виконавчої служби України.

Крім того, ОСОБА_1 з 2006 року не міняла місця реєстрації та проживання ( АДРЕСА_1 ), в період виконавчого провадження не мала місця роботи за межами м.Чорноморська та не мала будь якого майна за межами м. Чорноморська, що виключало наявність підстав для надсилання виконавчого провадження до іншого органу виконавчої служби у відповідності до ст. 20 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час здійснення виконавчих дій.

Рішення суду про стягнення грошових коштів ОСОБА_1 не виконувалось у зв`язку з відсутністю грошових коштів та майна, відсутністю доходів. З 04.07.2011 року ОСОБА_1 працювала бухгалтером редакції газети «Чорноморський маяк», а з 05.12.2014 року не працює, є особою пенсійного віку. Наявність тимчасової заборони на виїзд за межі України у даному випадку не могло забезпечити виконання рішення суду.

Крім того, змінились обставини, за яких приймалось рішення суду про тимчасову заборону виїзду. На даний час в провадженні органів виконавчої служби України відсутні виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 . Наразі продовжують здійснюватись агресивні військові дії РФ проти України, що супроводжуються руйнацією інфраструктури країни, існує реальна загроза позбавлення світла та тепла у зимній період, в тому числі за місцем проживання заявниці. Отже, може виникнути нагальна потреба тимчасового виїзду за кордон з метою захисту життя та здоров`я заявниці. Продовження дії тимчасової заборони з врахуванням її тривалості та відсутності ознаки «ухилення», відсутність виконавчого провадження на даний час, а також з врахуванням необхідності можливої евакуації за кордон на зимовий період, свідчать не тільки про безпідставність такого заходу на даний час,але й про непропорційність застосованого заходу обмеження прав з переслідуваною метою.

На підставі викладеного, заявник звернувся до суду з відповідною заявою.

Заявник та інші учасники справи були належним чином сповіщені про день і час судового розгляду заяви, однак до суду не з`явилися.

ОСОБА_1 надала до канцелярії суду заяву про розгляд справи без її участі, просить суд задовольнити заяву.

Дослідивши заяву та додані до неї документи, суд доходить до висновку про задоволення даної заяви з наступних підстав.

Відповідно до статті 441 Цивільного процесуального кодексу України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця. Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи управі виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. Відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Судом встановлено, що ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 29.02.2012 по справі №1511/1124/2012 тимчасово обмежено громадянку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 у праві виїзду за межі України до виконання нею зобов`язання щодо сплати заборгованості по рішенню суду (а.с.12).

До складу виконавчого провадження входили такі виконавчі документи:

- виконавчий лист № 2-1712 від 21.03.2011 року, виданий Іллічівським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошової суми у розмірі 452952,46 грн.;

- виконавчий лист № 2-1712 від 21.03.2011 року, виданий Іллічівським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» судових витрат у розмірі 606,67 грн.

На заяву ОСОБА_1 від 30.08.2022 до Чорноморського відділу Державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м.Одеса) (а.с.13) надійшла відповідь від 29.09.2022 про те, що «згідно наявних в АСВП ВП 29829576 з виконання виконавчого листа по справі №2-1712/2010, виданого 21.03.2011 Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» грошових коштів у розмірі 452 952,46 грн. закінчено 11.05.2012 у відповідності до п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий документ направлено за належністю до іншого відділу ДВС (згідно даних АСВП). Відповідно до розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями «строк зберігання звершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки», матеріали виконавчих проваджень до 2019 року включно, у визначеному Законом порядку та строк знищено. У зв`язку з чим надати більш детальну інформацію немає можливості» (а.с.14).

За результатами пошуку за даними: «ПІБ: ОСОБА_1 , рік народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 » в Автоматизованій системі виконавчих проваджень (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors) та в Єдиному реєстрі боржників (https://erb.minjust.gov.ua/#/search-debtors) відсутні відомості щодо ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність виконавчих проваджень щодо неї в будь якому органі виконавчої служби України (а.с.22-24).

ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» перебуває на стадії ліквідації (припинення), однак не є припиненим. Вказана юридична особа продовжує бути стороною у справі про стягнення боргу. Вказані обставини підтверджуються відомостями з офіційного сайту НБУ (https://bank.gov.ua/ua/supervision/institutions/09807856) (а.с.17-21).

Пунктом 2 ч.4 ст.4Закону України"Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02 червня 2016 року передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Отже, пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання унеможливлює відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

З аналізу вищевказаної норми слідує, що застосування такого заходу як тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України напряму залежить від його об`єктивної можливості забезпечити примусове виконання рішення суду. Даний захід не може бути застосований, а застосований захід підлягає скасуванню, якщо перестали існувати правові підстави для примусового виконання рішення суду, зокрема, сплив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно ст.13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочину, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Вищенаведені принципи знайшли відображення і в українському законодавстві. Так, ст.33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.313 Цивільного кодексу України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Пунктом 4 ст.10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і сновоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria)» (рішення від 26.11.2009, заява № 34383/03) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати одразу трьом критеріям, по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). Обмеження свободи пересування є виправданим, якщо воно переслідує легітимну (законну) мету, зокрема захист прав інших осіб - кредиторів (пункт 47 Рішення). При цьому вжиття обмежувальних заходів з метою стягнення неоплачених боргів може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості (пункт 49 Рішення). Проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження. У будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, щоб порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин (пункт 50 Рішення).

За встановлених судом обставин, подальше існування тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України не ґрунтується на законі, не переслідує легітимну (законну) мету та порушує справедливий баланс між правом заявника на свободу пересування та публічним інтересом, тобто є явно непропорційним меті його застосування.

Так, стаття 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачає, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він, зокрема, ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань.

Застосування такого заходу як тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України ставиться законодавчим органом у пряму залежність від наявності (можливості) примусового виконання рішення суду.

З встановлених судом обставин вбачається, що згідно наявних в АСВП ВП 29829576 з виконання виконавчого листа по справі №2-1712/2010, виданого 21.03.2011 року Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» грошових коштів у розмірі 452 952,46 грн. закінчено 11.05.2012 року у відповідності до п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, на даний час тимчасове обмеження заявника у праві виїзду за межі України не є виправданим.

Крім того, існування такого обмеження призводить до порушення справедливого балансу між правом заявника на свободу пересування та публічним інтересом, тобто є явно непропорційним меті його застосування. Дане обмеження безперервно триває вже більше 10 років.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заявником надано суду достатні докази припинення існування обставин, що були підставою для застосування до нього обмеження у праві виїзду за кордон. Натомість, заінтересованими особами не надано доказів умисного ухилення боржника від виконання судового рішення, так само як і не надано доказів існування чинного виконавчого провадження з примусового виконання рішення, на виконання якого було застосоване обмеження. З урахуванням встановлених обставин, суд не вбачає підстав для продовження існування обмеження заявника у праві виїзду за кордон.

Відповідно до ч.5 ст.441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для скасування тимчасового обмеження в праві виїзду за межі України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.13, 81, 259, 260, 353, 441 ЦПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у праві виїзду за межі України, яке було застосоване ухвалою Іллічівського міського суду від 29 лютого 2012 року у справі №1511/1124/2012.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко