ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5306/22 Справа № 202/2792/19 Головуючий у першій інстанції: Кухтін Г. О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Євчук Ірина Леонідівна, про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

22 квітня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 та на 1/2 частину земельної ділянки за цією ж адресою. За час свого життя ОСОБА_6 заповіту не склав. Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6 є в рівних частках його діти: ОСОБА_3 , дочки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Кожному з них в частині спадкування вказаного будинку і земельної ділянки належить по 1/6 частині. Усі троє дітей ОСОБА_6 у шестимісячний строк звернулися до Першої дніпровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Проте державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спірний будинок належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 22 грудня 2017 року. Позивач вказував, що договір дарування житлового будинку є недійсним з таких підстав. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його дід - ОСОБА_7 , який був, в тому числі, власником цього будинку (спадкового майна). Після його смерті відкрилась спадщина на 2/3 частини цього будинку. За час свого життя ОСОБА_7 заповіту не склав. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті останнього є в рівних частках його діти: син ОСОБА_6 , тобто батько позивача, і дочка ОСОБА_1 , яка є відповідачем у справі. Кожному з них належить по 1/3 частині у спадковому домоволодінні. Даний житловий будинок був збудований під час перебування у шлюбі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а тому кожному з них належало по 1/2 його частині. ОСОБА_8 померла у 1996 році і належна їй 1/2 частка у домоволодінні була успадкована чоловіком ОСОБА_7 , сином ОСОБА_6 , донькою ОСОБА_1 по 1/6 частині кожним. Таким чином, його дідові ОСОБА_7 належало 2/3 частини (1/2 + 1/6) у спірному домоволодінні. ОСОБА_6 після смерті бабці ОСОБА_8 належала 1/6 частина, а після смерті діда ОСОБА_7 - 1/3 частини спірного домоволодіння, а всього 1/2 частина (1/6 + 1/3). Батько позивача ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті своїх батьків фактично, користуючись спадковим будинком, гаражем, який знаходився у дворі будинку, де знаходився його, ОСОБА_6 , автомобіль марки «Москвич», велосипедами, що належали його батькам, інструментами для ремонту будинку, вудками і гумовим човном, що знаходились у гаражі. Також факт прийняття спадщини ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_8 і ОСОБА_7 підтверджується актом комісії, посвідченим квартальним комітетом, оригіналом Державного акту на право власності на землю від 23 червня 1997 року, який його батько забрав зі спірного будинку у шестимісячний строк після смерті ОСОБА_7 . На даний час (після смерті ОСОБА_6 ) Державний акт на землю знаходиться у сестри позивача ОСОБА_5 , при цьому ОСОБА_1 оформлено спадкові права на земельну ділянку на підставі дублікату Державного акту на землю, що на думку позивача свідчить про перебування оригіналу Державного акту на землю у ОСОБА_6 до моменту смерті. З огляду на це, позивач вважав, що його батько ОСОБА_6 прийняв спадщину відповідно до положень статті 549 ЦК УРСР, фактично вступивши в управління спадковим майном. Позивач вказував, що ОСОБА_1 , приховавши від нотаріуса факт смерті ОСОБА_7 , її батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , 22 грудня 1997 року уклала договір дарування спірного домоволодіння, на підставі довіреності, виданої ОСОБА_7 01 грудня 1997 року на ім`я ОСОБА_2 , яка зі смертю ОСОБА_7 припинила свою дію. ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_7 належить лише 1/2 частина спірного будинку, а інша 1/2 частина належить батькові позивача ОСОБА_6 . Тому, уточнивши у червні 2021 року позовні вимоги, позивач просив встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_7 ; визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 від 22 грудня 1997 року; визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с.2-6, 44-48, 98-100, 177-181, 213-217 т. 1, а.с.38-42 т. 3).

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 березня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (а.с. 245-247 т. 1).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2020 року залишено без змін (а.с. 101-107 т.2).

Постановою Верховного Суду від 24 березня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2020 року скасовано. Передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 222-238 т.2).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2022 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений 22 грудня 1997 року між ОСОБА_2 , який діяв за дорученням від ОСОБА_7 , і ОСОБА_1 , посвідченого 22 грудня 1997 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук Іриною Леонідівною, за реєстровим №4148. Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_7 та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 6676,60 грн. з кожного (а.с. 200-208 т. 3).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставлять питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (213-218 т. 3).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_7 перебував у шлюбі зі ОСОБА_10 з 27 лютого 1949 року, що підтверджується копією актового запису про шлюб №249, складеного Амур-Нижньодніпровським бюро ЗАГС м. Дніпропетровська (а.с. 240 т.1).

ОСОБА_7 , на підставі договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 06 вересня 1950 року, було виділено земельну ділянку площею 600 кв.м. для індивідуального будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 , будівництво якого завершено у 1974 році, що підтверджується копією рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради від 04.12.1974 року №1262/3 про затвердження акту приймання індивідуального житлового будинку (а.с. 75, 77 т.1).

У даній справі презумпцію права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на спірний житловий будинок не спростовано.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом РАГС виконкому Індустріальної районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_9 (а.с. 227 т.1).

Отже, після смерті ОСОБА_11 у 1996 році відкрилась спадщина на 1/2 частину спірного будинку; спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_11 були її чоловік та діти - ОСОБА_6 , ОСОБА_12 ; після смерті ОСОБА_9 із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса спадкоємці не звертались, що визнано сторонами.

23 червня 1997 року ОСОБА_7 , на підстав рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 20.02.1997 року №215 був виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,068 га, який зареєстрований в книзі записів за №003454 (а.с. 85-86, 102-103 т.1).

01 грудня 1997 року ОСОБА_7 видав довіреність на ім`я ОСОБА_2 на управління та розпорядження усім його майном, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. за реєстровим №4024 (а.с. 76 Т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого повторно Індустріальним відділом ДРАЦС ДМУЮ у Дніпропетровській області 21.12.2018 року (а.с. 8 т.1).

22 грудня 1997 року між ОСОБА_7 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ), від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 був укладений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 . За змістом правочину ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар житловий будинок АДРЕСА_2 , який належав дарувальнику на підставі договору на право побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою посвідченого Четвертою дніпропетровською держнотконторою 28 грудня 1950 року за реєстровим №10622, зареєстрований в Інвентарбюро 16 грудня 1974 року №308-142 (а.с. 7, 165 т.1).

Згідно повної копії спадкової справи №504/98 після ОСОБА_7 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , заведеної Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, заповіт відсутній; із заявою щодо спадщини звернулась лише відповідачка ОСОБА_1 (а.с. 125, 127 т.1).

07 липня 1998 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку за адресоюпо АДРЕСА_2 і на грошові вклади спадкодавця (а.с. 130 т.1).

Встановлено, що спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_7 є його діти: син ОСОБА_6 (а.с. 10 т.1) та донька ОСОБА_13 (а.с. 56, 127 т.1). У відповідності до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №2 від 18 квітня 2019 року, ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.10, 56 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 1.12.2018 року (а. с. 9 т.1).

ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_14 (позивач) відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 (а.с.11 т.1).

04 липня 2003 року ОСОБА_14 змінив прізвище з « ОСОБА_15 » на « ОСОБА_16 », у зв`язку із реєстрацією шлюбу, згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 (а.с.12 т.1).

20 жовтня 1973 року ОСОБА_6 змінила прізвище зі « ОСОБА_15 » на « ОСОБА_17 », у зв`язку із реєстрацією шлюбу, свідоцтво серії НОМЕР_7 (а.с.56 т.1).

У відповідності до копії спадкової справи №327/2018, заведеної Першою дніпровською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , із заявами про прийняття спадщини звернулись: 21.06.2018 року донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 син ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_7 донька ОСОБА_4 . Нотаріальна справа містить докази споріднення вказаних осіб (а.с.148-150 т.1).

Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Білецькою В.І. від 21 грудня 2018 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння АДРЕСА_2 , після смерті його батька ОСОБА_6 , через те, що право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 зареєстровано за іншою особою (а.с.14, 167 зворот-168 т.1).

У відповідності до листа державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Білецької В.І., станом на 1 січня 2013 року у Державному реєстрі земель м.Дніпропетровська зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , площа 0,068 га, за ОСОБА_1 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 14 вересня 1998 року №020487 (а.с.87 т.1).

23 лютого 2019 року головою квартального комітету №3 Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради засвідчено підписи в акті сусідів ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які проживають за адресою: АДРЕСА_3 , про те, що в період до 1998 року, включно, ОСОБА_6 користувався гаражем, що розташований за адресою: домоволодіння АДРЕСА_2 , в якому зберігались: автомобіль «Москвич», білого кольору, котрим користувався ОСОБА_6 , інструменти, вудки, човен, два велосипеди «Україна», якими користувались його батько - ОСОБА_7 та його мати ОСОБА_9 . ОСОБА_6 користувався вказаним гаражем в домоволодінні АДРЕСА_2 за життя батьків та після смерті ОСОБА_7 (а.с.16 т.1).

5 травня 2020 року комісією у тому ж складі складено акт про те, що вони ніколи не були у домоволодінні АДРЕСА_4 ні за життя, ні після смерті ОСОБА_7 . Акт складений раніше (23 лютого 2019 року) було підписано, однак вони не були ознайомлені з достовірними обставинами (а.с.75 т.3).

У відповідності до довідки №50, підписаної 16 травня 2019 року головою квартального комітету №3 Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, ОСОБА_1 з 10 грудня 1995 року по день складання довідки, мешкала за адресою по АДРЕСА_2 , (а.с.39 т.1).

За адресою спірного домоволодіння з 10.12.1995 року проживає без реєстрації відповідачка ОСОБА_1 . Батько позивача на момент смерті ОСОБА_7 в цьому будинку не проживав і зареєстрований не був. Зазначене не заперечується позивачем, підтверджується допитаними в судовому засіданні свідками ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , а також довідками квартального комітету №50 від 16.05.2019 року, від 23.05.2019 року (а.с. 39, 40 т.1).

Враховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_9 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_5 та після смерті ОСОБА_7 спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_6 , - суд керується нормами ЦК 1963 року, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої ст. 524 ЦК 1963 року спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (частина перші статті 529 ЦК 1963 року).

Положенням статті 548 цього Кодексу встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За змістом статті 549 ЦК 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно до частини другої статті 553 ЦК 1963 року, вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 року (яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлового - будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика або іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння майном.

Доказом вступу спадкоємця в управління чи володіння майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 25 листопада 2020 року у справі №631/1153/13-ц (провадження №61-26750св18).

Крім того, відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час завершення будівництва спірного будинку у 1974 році, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до матеріалів даної справи, після смерті ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_5 у володіння спадковим майном вступили: її чоловік ОСОБА_7 (постійно проживав та був зареєстрований разом із дружиною у спірному будинку), син ОСОБА_6 (постійно користувався гаражем, 1/2 частина якого належала його матері), дочка ОСОБА_1 (фактично проживала у спірному будинку спадкодавців без реєстрації). Після смерті ОСОБА_11 спадкоємці свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спірне майно, у передбаченому на той час порядку, не отримували, що визнано сторонами справи.

Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 спадщину прийняли: дочка ОСОБА_25 (підтверджується наведеними вище письмовими матеріалами справи та визнано сторонами) та син ОСОБА_6 , оскільки вчасно вступив у володіння спадковим майном, зокрема, гаражем, який є складовою спірного домоволодіння.

Факт побудови гаражу по АДРЕСА_2 подружжям ОСОБА_9 та ОСОБА_7 ; факт користування ОСОБА_6 вказаним гаражем, як за життя ОСОБА_9 і ОСОБА_7 , так і після смерті кожного із них, - визнаються сторонами, що підтверджується матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пояснень сторін, ОСОБА_6 мав ключі від вказаного вище гаража, ставив там свій автомобіль.

Свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_24 , ОСОБА_20 та ОСОБА_23 у судовому засіданні місцевого суду показали, що ОСОБА_26 не проживав за адресою по АДРЕСА_2 . За вказаною адресою проживав його батько - ОСОБА_7 , де ОСОБА_27 користувався гаражем, інколи залишався на ночівлю. Після смерті ОСОБА_7 машину було продано. Спору про спадщину не було.

Заперечення відповідачів, що ОСОБА_6 користувався спадковим гаражем за життя батьків та лише декілька тижнів після смерті батька, не спростовує факту своєчасного (протягом шести місяців) вступу ОСОБА_6 у володіння спадковим майном після смерті матері і батька.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що ОСОБА_6 в установлений законом шестимісячний строк вступив у володіння спадковим майном - гаражем по АДРЕСА_2 , - колегія дійшла висновку про доведеність факту прийняття ОСОБА_6 спадщини після смерті його матері ОСОБА_9 та батька ОСОБА_7 , з приводу чого заявлена уточнена позовна вимога у даній справі.

Разом з тим, статтею 71 ЦК 1963 року встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК 1963 року).

Відповідно до статті 76 ЦК 1963 року, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

За положеннями статті 80 ЦК 1963 року, закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Встановлено, що ОСОБА_6 (який був обізнаний про факти та дати смерті кожного із батьків, про постійне проживання у батьківському будинку відповідачки), про порушення свого права на спадкове майно дізнався (повинен був дізнатись) не пізніше 20 вересня 1996 року - після спливу 6 місяців із дня відкриття спадщини після смерті матері, та не пізніше 06 червня 1998 року - після спливу 6 місяців із дня відкриття спадщини після смерті батька. Отже, трирічний строк позовної давності за вимогою про встановлення фактів прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 сплинув 20 вересня 1999 року, а після смерті ОСОБА_7 сплинув 06 червня 2001 року.

ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , за життя на захист своїх прав спадкоємця щодо батьківського майна до суду не звертався; викладене підтверджується письмовими матеріалами справи та визнано сторонами у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Згідно доводів відповідачки, які не спростовані у суді, її брат ОСОБА_6 , за життя, на спадкове майно не претендував, претензій щодо проживання відповідачки у батьківському будинку не пред"являв, у спірний будинок не вселявся та не проживав у ньому.

Даний позов про встановлення факту прийняття ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадщини після смерті батька ОСОБА_7 , пред`явлений до суду 22 квітня 2019 року, що стверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 2 т.1). Уточнений і доповнений позов про встановлення факту прийняття ОСОБА_6 спадщини після смерті його матері ОСОБА_9 , пред`явлений до суду 09 червня 2021 року, що стверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші уточненої позовної заяви (а.с. 38 т.3).

Виходячи з викладеного, встановивши, що трирічний строк позовної давності за вимогою про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 сплинув 20 вересня 1999 року, а про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 сплинув 06 червня 2001 року, тобто за життя спадкоємця першої черги ОСОБА_6 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ); враховуючи, що за положеннями статті 75 ЦК 1963 року позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін, а Цивільний кодекс України №435-IV 2003 року набрав чинності лише 01.01.2004 року; враховуючи, що права позивача ОСОБА_3 щодо спадщини його баби ОСОБА_9 і діда ОСОБА_7 є похідними від прав батька позивача ОСОБА_6 ; приймаючи до уваги, що суду не надано доказів наявності поважних причин порушення трирічного строку позовної давності більше ніж на 17 років, - колегія дійшла висновку, що позовні вимоги про встановлення фактів прийняття спадщини ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, у зв`язку із пропуском, без поважних причин, трирічного строку позовної давності.

Обґрунтування поважності причин значного порушення строку позовної давності позивачем не наведено та відповідних доказів суду не представлено.

Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , колегія зазначає наступне.

Судом встановлено, що із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернулись: 21.06.2018 року донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 син ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_7 донька ОСОБА_4 (а.с.148-150 т.1).

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина 1 статті 1261 ЦК України).

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина 1 статті 1267 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 України).

Оскільки наявні підстави для відмови у задоволенні позовної вимоги про встановлення фактів прийняття спадщини ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , то похідна позовна вимоги щодо визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на частину спірного житлового будинку також задоволенню не підлягає.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2021 року у справі №188/530/18 (провадження № 61-14443св19) вказано, що «наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Оскільки договір міни було укладено в 1999 році, то спір про визнання його недійсним повинен вирішуватися на підставі норм, які були чинними в той час».

Частиною 1 ст. 64 ЦК УРСР передбачено, що довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

У відповідності до п. 6 ч.1 ст. 69 ЦК УРСР чинність довіреності припиняється внаслідок смерті громадянина, який видав довіреність.

Статтею 70 ЦК УРСР передбачено, що особа, яка видала довіреність, зобов`язана сповістити про її скасування (пункт другий статті 69 цього Кодексу) особу, якій довіреність видана, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими видана довіреність. Такий же обов`язок покладається на правонаступників особи, що видала довіреність, а у відповідних випадках - на опікуна або піклувальника. Права і обов`язки, що виникли внаслідок дій особи, якій видана довіреність до того, як ця особа дізналася або повинна була дізнатися про її припинення, зберігають силу для того, хто видав довіреність, і його правонаступників щодо третіх осіб. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або повинна була знати, що дія довіреності припинилась. При припиненні довіреності особа, якій вона видана, або її правонаступники повинні негайно повернути довіреність.

Угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації (частина перша статті 57 ЦК УРСР).

Згідно з абзацами 1, 2 пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 Про судову практику в справах про визнання угод недійсними (зі змінами, внесеними постановами від 25 грудня 1992 року №13 та від 25 травня 1998 року №15), чинної на момент виникнення спірних правовідносин, при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

У пункті 16 вказаної вище постанови зазначено, зокрема, що визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором.

Судом встановлено, що оспорюваний договір дарування було укладено на підставі довіреності, дія якої була припинена у зв`язку із смертю довірителя (договір укладено 22 грудня 1997 року при тому, що дарувальник помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Дійшовши висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення фактів прийняття спадщини батьком позивача, визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку АДРЕСА_2 , - суд дійшов висновку, що оспорюваним договором дарування від 22 грудня 1997 року права та законні інтереси позивача ОСОБА_3 не порушені.

Колегія також звертає увагу, що позивач не є стороною вказаного вище оспорюваного договору.

Отже, у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , укладеного 22 грудня 1997 року між ОСОБА_2 , який діяв за дорученням від імені ОСОБА_7 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_1 , посвідчений 22 грудня 1997 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І.Л., за реєстровим №4148. - необхідно відмовити.

На викладене вище місцевий суд увагу не звернув, неправильно застосував норми матеріального права щодо позовної давності, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Встановивши порушення місцевим судом норм матеріального права, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги. З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, на користь відповідачів з позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги в сумі 4507,70 грн., по 2253,85 грн., кожному (а.с. 219, 227 т.3).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_8 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_9 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_10 ) судові витрати в розмірі по 2253 (дві тисячі двісті п`ятдесят три) грн. 85 коп., кожному.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова