Номер провадження: 22-ц/813/5619/22
Справа № 495/3274/19
Головуючий у першій інстанції Прийомова О.Ю.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2021 року ускладі судді Прийомової О.Ю.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, та з урахуванням уточнень просив суд поділити квартиру АДРЕСА_1 як спільну сумісну власність подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці вказаної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду було розірвано. За час шлюбу сторони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена на відповідача. Мирним шляхом вирішити питання поділу майна з відповідачем не вдається, згоди на поділ майна вона не надає, мотивуючи це тим, що нерухоме майно є її особистою власністю, адже набуте на підставі договору дарування. Але, за ствердженням позивача це не відповідає дійсності, так як договору дарування фактично не було, а був договір купівлі-продажу квартири за спільні кошти подружжя. На укладанні договору дарування на своє ім`я наполягала відповідач, мотивуючи це зменшенням витрат на оформлення. Посилаючись на той факт, що дарувальник згідно договору дарування не є їх родичом та до укладання договору сторони його не знали, тому жодних підстав передавати безоплатно квартиру у власність ОСОБА_2 у дарувальників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було. Таким чином, наполягає, що 17.03.2018 його дружиною, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був вчинений удаваний правочин, так як фактично сторони договору укладали купівлю-продаж квартири. Оскільки спірна квартира була придбана під час шлюбу сторін та за спільні кошти, просить визнати дане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити його в рівних частках.

20.08.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання дійсним договору купівлі-продажу, посилаючись на ті ж самі обставини укладання удаваного правочину, а саме укладання 17.03.2018 договору дарування з метою приховання в ньому усіх ознак договору купівлі-продажу, просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 17.03.2018 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та визнати дійсним правочин купівлі-продажу спірної квартири.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, та за позовною заявою про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання дійсним договору купівлі- продажу задоволено частково. Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 17.03.2018 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 удаваним. Встановлено правову природу, укладеного 17.03.2018 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 правочину договір купівлі-продажу та застосовано до нього усі наслідки договору, які сторони правочину насправді вчинили. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови в позові про поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ухвалити нове рішення в цій частині, яким поділити квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,8 кв.м, житловою площею 25,9 кв.м як спільну сумісну власність подружжя наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 39,8 кв.м, житловою площею 25,9 кв.м; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 39,8 кв.м, житловою площею 25,9 кв.м. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у судових засіданнях питання щодо, нібито, придбання квартири відповідачем за власні кошти не поставало, тому і не підлягало доказуванню згідно з ч.1 ст. 82 СК України. Незважаючи на відсутність будь-яких доказів, не довивши обставини, що мають значення для справи, суд зробив припущення та визнав встановленою обставину, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача і за власною ініціативою взяв на себе обов`язок доказування даного факту, мотивуючи, що це тим, що з даної розписки можливо достовірно, встановити факт передачі коштів саме відповідачем ОСОБА_2 . Позивач зазначив, що такий висновок суду є необ`єктивним та таким, що надає перевагу одній зі сторін, тому не відповідає засадам рівності усіх учасників судового процесу, засадам змагальності сторін, порушує принцип верховенства права та законодавства, передбачених ст.ст. 6,10,12 ЦПК України. Суд невірно розцінив наданий ним доказ - розписку про отримання грошей та зробив припущення, що це власні кошти відповідача, що нічим не підтверджено. Розписка свідчить тільки про факти передачі відповідачем грошей за купівлю квартири і жодним чином не може бути доказом того, що ці гроші є особистою власністю відповідача тільки через те, що вона їх передала продавцям, адже відповідно до ч.2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - удаваним, встановлення правової природи, укладеного правочину - договору купівлі - продажу та застосування до нього усіх наслідків договору та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вказаних позовних вимог. Судові витрати просить стягнути з ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач просить визнати договір недійсним, проте не залучає нотаріуса як третю особу, що оформляла таку угоду. Суд вважав, що сторони, укладаючи вище вказаний договір дарування, мали на меті приховати фактичне укладання договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, з метою оминути вартість витрат при оформленні договору купівлі-продажу. Проте, між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу квартири, оскільки ОСОБА_2 передала за вказане нерухоме майно грошові кошти в розмірі 12300 доларів США, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 власноручно склали розписку про отримання від позивача цих коштів. Суд дійшов помилкової думки про наявність у справі достовірних та достатніх доказів для підтвердження факту удаваності договорів дарування від 17.03.2018. Позивач в судовому засіданні стверджував, що сторони 17.03.2018 уклали між собою договір купівлі-продажу квартири та визначили, що вартість майна, яке було відчужено становить 12 300 доларів США і зазначене підтверджується копією розписки, наданою позивачем. Але копія розписки не є належним та допустимим доказом, тому що відсутній оригінал. Відсутність оригіналу не дозволяє провести почеркознавчу експертизу. Свідок ОСОБА_4 пояснив, що якась розписка підписувалася, та міститься в матеріалах справа та, чи інша, не відомо. Доводи позивача про те що, укладаючи спірний договір дарування сторони таким чином мали намір оминути вартість витрат при оформленні договору купівлі-продажу, не знайшли свого підтвердження. Суд не звернув увагу, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , сторони оспорюваного договору дарування, залучені до участі у справі в якості свідків й не вирішив питання про залучення останніх до участі у справі в якості відповідачів, що є підставою для скасування судового рішення. Позивач не надав переконливих доказів того, що сторони договору діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, а їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували дійсну волю учасників. Суд не встановив спрямованість волі обох сторін договору дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді оспорюваним правочином, а тому неправильно застосували статтю 235 ЦПК України тому відповідач вважає, що на цій підставі у задоволенні позову слід відмовити.

07.06.2022 року від відповідача надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Позивач в судове засідання 07.06.2022 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 24.06.2022.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційних скаргах, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони у справі з 11.02.2001 перебували у шлюбі, який рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 14.05.2019 розірвано.

В період шлюбу 17.03.2018 за відповідачем було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування квартири серії ННВ 278317, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 /Дарувальники/ та ОСОБА_2 /Обдаровувана/, посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області.

Позивач задля поділу в судовому порядку спільного майна подружжя просив визнати вказаний договір дарування квартири недійсним та визнати дійсним договір купівлі-продажу спірної квартири.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позов в частині визнання недійсним договору дарування квартири та визнання дійсним договору купівлі-продажу, виходив з того, що справжня правова природа правочину від 17.03.2018 є купівля-продаж квартири, тому вважав за можливе визнати оспорюваний правочин удаваним. Водночас суд зазначив, що виходячи з того, що визнання недійсним договору дарування шляхом дійсності договору купівлі-продажу, про що заявлено позивачем у його позові вказує на дещо невірно обраний спосіб захисту, виходив з того, що визнання оспорюваного правочину удаваним із виявленням справжньої правової природи договору купівлі-продажу та наслідків, що випливають з нього не суперечитиме позиції позивача, повністю відновить його інтереси та забезпечить правову визначеність цих правовідносин. З урахуванням того, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження належність спірної квартири на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_5 , виходячи з того, що така придбана за особисті кошти відповідача, що не спростовано позивачем, суд в задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя відмовив.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодитися не може, виходячи з наступного.

За змістом частини першої ст. 203, частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Системний аналіз статей 48, 175 ЦПК України свідчить про те, що саме на позивача покладено обов`язок визначити належний склад відповідачів у справі.

При цьому суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі N523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 17.03.2018 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та визнання дійсним правочину купівлі-продажу спірної квартири. Похідною є вимога про поділ вказаної квартири, як сумісної власності подружжя шляхом визнання за ними права власності по 1/2 частці вказаного нерухомого майна.

Відповідачем у даній справі зазначено лише ОСОБА_2 .

Тобто, за оспорюваним договором дарування від 17.03.2018 в якості відповідача визначено лише одну сторону вказаного правочину ОСОБА_2 (обдаровувана).

Дарувальники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не залучені до участі у справі в якості відповідачів, позивач у даній справі відповідного клопотання не заявляв.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Пред`являючи позовні вимоги, зокрема, про визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного 17.03.2018 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та визнання дійсним правочину купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_1 відповідачем зазначив лише одну сторону оспорюваного правочину, позивачем не було зазначено в якості відповідача дарувальників за договором дарування, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , клопотання про залучення у справі вказаних осіб у якості співвідповідачів не заявляв за умови їх обов`язкової співучасті, що свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Отже, суд першої інстанції не звернув увагу на порушення позивачем норм процесуального права в частині не залучення до участі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як сторін оспорюваного правочину в якості співвідповідачів, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залучати нових відповідачів у справі, оскільки по суті справа вирішується судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 17.03.2018 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та визнання дійсним правочину купівлі-продажу спірної квартири є пред`явлення вказаних вимог до неповного кола відповідачів.

Враховуючи, що вимога про поділ спірної квартири між подружжям є похідною від вимоги про визнання договору дарування недійсним та визнання дійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, вказана вимога задоволенню не підлягає.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, оскаржене рішення скасувати, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2021 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, поділ майна відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 24.06.2022.

Головуючий:

Судді: