ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4567/22 Справа № 211/6610/20 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/6610/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Бадалян Н.О.

сторони:

заявниця ОСОБА_1 ,

боржник ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 квітня 2021 року, яка постановлена суддею Ткаченко С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 27 квітня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року на адресу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшло клопотання ОСОБА_1 про визнання і виконання на території України рішення Яковлєвського районного суду Бєлгородської області Російської Федерації від 07 листопада 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 коштів в рахунок компенсації моральної шкоди.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 квітня 2021 року клопотання ОСОБА_1 задоволено.

Надано дозвіл на примусове виконання рішення Яковлєвського районного суду Бєлгородської області Російської Федерації від 07 листопада 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації моральної шкоди у розмірі 800 000,00 російських рублів, що за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали суду становить 297224 грн. 00 коп.

На підставі рішення Яковлєвського районного суду Бєлгородської області Російської Федерації від 07 листопада 2019 року та даної ухвали, постановлено видати ОСОБА_1 виконавчий лист, який остання має право пред`явити для виконання в порядку, встановленому законом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та вирішення питання з порушенням процедури, визначеною ст. 467 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника боржника ОСОБА_2 адвоката Артеменка О.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що Російська Федерація є Договірною стороною ратифікованої Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року, а тому рішення суду Російської Федерації визнаються та виконуються на території України.

Однак, на думку колегії суддів, такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії. які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Згідно ч. 1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника (ч. 1 ст. 464 ЦПК України).

Клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником) (ч. 1 ст. 465 ЦПК України).

Порядок розгляду клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду врегульовано статтею 467 ЦПК України.

Зокрема, вказаною правовою нормою регламентовано, що про надходження клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду суд у п`ятиденний строк письмово повідомляє боржника і пропонує йому у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання.

Після подання боржником заперечень у письмовій формі або у разі його відмови від подання заперечень, а також якщо у місячний строк з часу повідомлення боржника про одержане судом клопотання заперечення не подано, суддя постановляє ухвалу, в якій визначає дату, час і місце судового розгляду клопотання, про що сторони повідомляються письмово не пізніше ніж за десять днів до його розгляду.

За заявою будь-якої із сторін і за наявності поважних причин суд може перенести час розгляду клопотання, про що повідомляє сторони.

Розгляд клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду проводиться суддею одноособово у відкритому судовому засіданні.

Неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду.

Отже, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду підлягає розгляду у відкритому судовому засіданні із обов`язковим письмовим повідомленням учасників справи про час та місце розгляду справи, а неявка у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду не відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, є перешкодою для розгляду клопотання.

Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно ж ч. 8 цієї статті днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17.

Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в пункті 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16 встановлено, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.

Як вбачається з матеріалів справи, судова повістка про призначення клопотання ОСОБА_1 про визнання і виконання на території України рішення Яковлєвського районного суду Бєлгородської області Російської Федерації від 07 листопада 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 коштів в рахунок компенсації моральної шкоди до судового розгляду у відкриторму судовому засіданні на 27 квітня 2021 року повернулася на адресу суду із відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 80-81), що свідчить про те, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому доводи апеляційної скарги останнього щодо порушення судом норм процесуального права та вирішення питання з порушенням процедури, визначеною ст. 467 ЦПК України, є обґрунтованими.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд порушив право ОСОБА_2 на доступ до правосуддя, закріплене в статті 6 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, у зв`язку з чим ухвалу суду необхідно скасувати і направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 квітня 2021 рокускасувати та направити цивільну справу за клопотанням ОСОБА_1 про визнання і виконання на території України рішення Яковлєвського районного суду Бєлгородської області Російської Федерації від 07 листопада 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 , коштів в рахунок компенсації моральної шкодидо Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської областідля подальшого розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: