Справа № 727/1186/22
Провадження № 2/727/662/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2022 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого - судді: Одовічен Я.В.

За участю секретаря: Філатової К.А.

Представника позивача: Каменецької Х.Д.

Представника відповідача: Мар`яна І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Чепель Олени Дмитрівни, третя особа: Чернівецька міська рада про визнання у порядку спадкування права користування земельною ділянкою та визнання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії незаконною, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до Приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Чепель Олени Дмитрівни, третя особа: Чернівецька міська рада про визнання у порядку спадкування права користування земельною ділянкою та визнання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії незаконною.

Посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

11.01.2021 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чепель О.Д. була заведена спадкова справа №01/2021 відносно майна померлої ОСОБА_2 .

Спадкодавцем ОСОБА_2 було складено заповіт, посвідчений 15.04.2004 року. Зазначеним заповітом спадкодавець заповідає все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось позивачу ОСОБА_1 .

Вказував на те, що згідно державного акту на право постійного користування землею серії І-ЧВ №002274, виданого 29.12.2001 року та зареєстрованого за №2272, ОСОБА_2 отримала у постійне користування земельну ділянку, площею 0,1200 гектара для ведення індивідуального садівництва, яка розташована в АДРЕСА_1 , на підставі рішення Виконкому Чернівецької міської ради народних депутатів №877/21 від 23.10.2001 року.

02.09.2021 року було проведено державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером :17:003:0374.

13.12.2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Чепель О.Д. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право постійного користування земельною ділянкою та надав усі необхідні документи для вчинення нотаріальної дії, а саме: оригінал Державного акту від 29.12.2001 року.

Проте, 13.12.2021 року приватний нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Позивач із вказаною постановою не погоджується та вважає її незаконною, оскільки позбавлений можливості отримати правовстановлюючий документ та здійснити державну реєстрацію права користування земельною ділянкою, набутого в порядку спадкування.

Так, право постійного користування, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002 року, не втрачається внаслідок його не переоформлення користувачем. Отже, постійний землекористувач може безстроково володіти земельною ділянкою, а також користуватися нею.

Також вказував на те, що право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати згідно вимог ст.1219 ЦК України, а тому входить до складу спадщини.

Зазначив, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, право постійного користування земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надано таке право, незалежно від цільового призначення ділянки. Тому право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у спадкування, не припиняється через смерть осіб, яким це право належало.

Враховуючи те, що позивачу було відмовлено у нотаріальному оформленні успадкованого права постійного користування спірною земельною ділянкою, а тому він має належні підстави звернутися до суду вимогою про визнання цього права в судовому порядку.

Окрім того, зазначив, що нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Тому зазначені дії нотаріуса є незаконними, у зв`язку з чим вважає за необхідне оскаржити постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою було стягнуто з позивача плату у розмірі 1800 гривень, які він вимушений був оплатити.

Просив визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,1200 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також просив визнати постанову приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Чепель Олени Дмитрівни від 13.12.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії незаконною. Стягнути з приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Чепель Олени Дмитрівни на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 17.02.2022 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Представником відповідача приватного нотаріуса Чепель О.Д. було подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник позов не визнав. Вказував на те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта про право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Статтею 1225 ЦК України не передбачено можливість успадкування права постійного користування земельною ділянкою, а частиною першою статті 407 ЦК України та частиною першою статті 102-1 ЗК України передбачено лише договірний порядок установлення емфітевзису та не передбачено судового порядку його встановлення.

Вважає, що з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок про те, що спадкодавець користувався спірною земельною ділянкою не на підставі договору емфітевзису, а на підставі державного акту на право постійного користування землею. Позивачем не надано доказів, що між власником земельної ділянки та спадкодавцем укладався договір, відповідно до умов якого передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, а тому відсутні правові підстави для визнання за спадкоємцем права користування чужою земельною ділянкою.

Звертав увагу на те, що спадкодавець не була засновником фермерського господарства. Земельна ділянка, якою вона користувалась на підставі державного акту на право постійного користування не входила до складу земель сільськогосподарського призначення та не входила до складу фермерського господарства.

Отже, зважаючи на вищенаведені норми законодавства з урахуванням правових підстав та судової практики приватний нотаріус Чепель О.Д. правильно трактувала норми чинного законодавства та видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 18.04.2022 року продовжено строк підготовчого провадження строком на тридцять днів.

24.05.2022 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Третьою особою Чернівецькою міською радою письмові пояснення на позовну заяву подано не було.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Пояснила, що право постійного користування на землю не припиняється зі смертю особи, якій було надано, а отже може бути успадкованим. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Просив відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи Чернівецької міської ради у судове засідання не з`явився. У поданій до суду заяві просив розглянути справу у його відсутності, вирішення спору відніс на розсуд суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до переконливого висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Зокрема, судом встановлено такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин:

Спір між сторонами виник із приводу реалізації ОСОБА_1 своїх прав як спадкоємця після смерті ОСОБА_2 .

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як було встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12).

За життя, 15.05.2004 року ОСОБА_2 склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось на день її смерті, заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.13-14).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України.

Правовідносини, що виникли між сторонами, пов`язані із спадкуванням і регулюються Цивільним кодексом України та нормами Земельного законодавства.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ст.1223 Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Як було встановлено судом, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.

Як було встановлено судом, 07.07.2021 року приватним нотаріусом Чепель О.Д. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадкоємцем майна ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 66/100 часток житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.15).

Також, 05.11.2021 року приватним нотаріусом Чепель О.Д. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадкоємцем майна ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки, площею 0,0585 гектарів, кадастровий номер :17:003:0375, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.18).

Однак, постановою приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чепель О.Д. від 13.12.2021 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право постійного користування земельної ділянкою, площею 0,1200 гектара, для індивідуального садівництва, після смерті ОСОБА_2 було відмовлено з тих підстав, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право (а.с.25).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

За змістом пункту 4.9 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Відповідно до Розділу ІІ глави 10 пунктів 4.14, 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців необхідно витребувати документи, які підтверджують вказані факти.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Розглядаючи аргументи позивача щодо незаконності постанови приватного нотаріуса від 13.12.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд виходить із наступного.

Так, як було встановлено судом, 29.12.2001 року Чернівецькою міською радою Флореску Єфросінії Миколаївні було видано державний акт серії І-ЧВ №002274 на право постійного користування землею. У постійне користування була надана земельна ділянка, площею 0,1200 га, що розташована на території АДРЕСА_1 , для ведення індивідуального будівництва. Акт було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №2272 (а.с.21).

Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, цільове призначення вказаної земельної ділянки: для індивідуального садівництва, форма власності: комунальна, кадастровий номер: :17:0030374 (а.с.22).

Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

На час надання спадкодавцю права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, відповідно до положень якого постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Для ведення колективного садівництва кооперативам громадян за рішенням сільської, селищної, міської, районної ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 0,12 га на одного члена кооперативу.

Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося з підстав, визначених ст.27 Кодексу.

01 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали.

Пунктом 6 розділу Х "Перехідні положення" зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку.

22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення N 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна "набувають" (який означає "ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь") вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).

Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства (див. аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц (реєстровий номер 85174518)).

У постанові від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право.

У відповідності до п. в) ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягає право постійного користування земельною ділянкою.

Право постійного користування земельною ділянкою підлягає державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації (якщо воно оформлене після 01.01.2013). Право постійного користування земельною ділянкою, що виникло до вказаної дати, визнається дійсним за наявності однієї з таких умов:

-його реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення;

-на момент виникнення такого права діяло законодавство, що не передбачало його обов`язкової реєстрації.

У ст. 1219 ЦК України міститься перелік прав та обов`язків, які не входять до складу спадщини, зокрема це: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

У вказаному переліку не має права постійного користування земельною ділянкою. Тож таке право в силу ст. ст. 1216, 1218, 1219 ЦК України можливо спадкувати.

Земельне законодавство стосовно інших речових прав на земельну ділянку чітко та конкретно визначає можливість чи неможливість їх переходу в порядку правонаступництва. Так, право власності, право оренди, емфітевзис та суперфіцій можуть передаватися в порядку спадкування (ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82, ч. 5 ст. 93, ч. 2 ст. 102-1 ЗКУ).

Водночас, земельний сервітут не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам (ч. 2 ст. 101 ЗКУ); сервітут припиняється у разі смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут (ч.1 ст. 406 ЦКУ).

Стосовно права постійного користування земельною ділянкою такої норми земельне законодавство не містить. Тобто, в діючому ЗК України відсутня як пряма вказівка щодо можливості переходу вказаного права в порядку правонаступництва, так і чітка заборона такого переходу.

Також, ч. 2 ст. 92 ЗК України оперує поняттям "набуття" права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності. Це означає, що вона застосовується до осіб, які отримують таке право безпосередньо від органів розпорядження земельними ділянками (державної влади чи місцевого самоврядування).

Отже, обмеження ч. 2 ст. 92 ЗК України по колу суб`єктів не застосовуються у випадку переходу до спадкоємців права постійного користування земельною ділянкою, яке було раніше набуте спадкодавцем.

Такий висновок ґрунтується і на рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 N 5-рп/2005 у справі N 1-17/2005, в п. 5.4 якого зазначено, що поняття "набувають права" за змістом ч.2 ст. 92 та ч. 1 ст. 116 ЗКУ... припускають поширення цього поняття лише на випадки первинного отримання громадянами земельної ділянки із земель державної та комунальної власності. До того ж, у п. 5.3 зазначеного рішення Конституційного Суду України вказано, що положення ст. 92 ЗКУ не обмежують і не скасовують права постійного користування земельними ділянками, яке набуте особами в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002 року.

Крім того, ст. 141 ЗК України також не передбачено такої підстави для припинення права користування земельною ділянкою, як смерть фізичної особи.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.

Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

Тому право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало.

З огляду на вищевикладене можна констатувати, що до спадкоємців має переходити право постійного користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у спадкодавця.

Такі висновки висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20).

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила шляхом конкретизації від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц і від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини.

Окрім того, наведені висновки були підтверджені у постанові Верховного суду від 09.09.2020 року у справі №681/1154/17.

Проте, як зазначалось судом вище постановою приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чепель О.Д. від 13.12.2021 року у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено (а.с.25).

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності; вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси) ; на нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах або займаються приватною нотаріальною діяльністю, законом може бути покладено вчинення інших дій, відмінних від нотаріальних, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Згідно зі ст. 5 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний: здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; зберігати в таємниці відомості, одержані ним у зв`язку з вчиненням нотаріальних дій; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам; вести нотаріальне діловодство та архів нотаріуса відповідно до встановлених правил; дбайливо ставитися до документів нотаріального діловодства та архіву нотаріуса, не допускати їх пошкодження чи знищення; надавати документи, інформацію і пояснення на вимогу Міністерства юстиції України, його територіальних органів при здійсненні ними повноважень щодо контролю за організацією діяльності та виконанням нотаріусами правил нотаріального діловодства; постійно підвищувати свій професійний рівень, а у випадках, передбачених пунктом 3 частини першої статті 29-1 цього Закону, проходити підвищення кваліфікації; виконувати інші обов`язки, передбачені законом.

Відповідно до ст.50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Тлумачення статті 50 Закону України "Про нотаріат" свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта.

У частині першій статті 49 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною третьою статті 49 Закону України "Про нотаріат" нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальних дій.

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі №473/1878/19 зазначено, що аналіз вищезазначених норм права свідчить про те, що нотаріус зобов`язаний мотивувати свої дії, направлені на відмову у вчиненні нотаріальної дії. При цьому, нотаріусу заборонено лише безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

За змістом частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З огляду на зазначене позовна вимога ОСОБА_1 про визнання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії незаконною - обґрунтована та підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем права постійного користування земельною ділянкою, площею 0,1200 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 суд зазначає таке.

Як було встановлено судом, земельна ділянка, площею 0,1200 га для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: :17:0030374, що розташована по АДРЕСА_1 , перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Чернівці.

Однак, ОСОБА_1 з позовними вимогами до Чернівецької міської ради не звертався, остання була залучена до участі у розгляді справи у якості третьої особи без самостійних вимог.

Суд зауважує, що відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок з предметом спору та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

За змістом ч.2 ст.48 ЦПК України відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Близькі за змістом висновки сформульовані також у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 635/7642/16ц (провадження № 61-42670св18) вказано, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову у позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Відповідачем у даному спорі є Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Чепель О.Д., яка не є власником спірної земельної ділянки.

Належним відповідачем за вимогами ОСОБА_1 про визнання за позивачем права постійного користування земельною ділянкою, площею 0,1200 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є Чернівецька міська рада.

Пунктом 4 ч.2 ст.197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

За змістом частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

На підставі ч.2 наведеної норми якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для його залучення (стаття 51 ЦПК України), суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

За таких обставин, суд на підставі встановлених обставини справи, що підтверджені належними та допустимими доказами у справі, приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про визнання права постійного користування слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 18, 80, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Чепель Олени Дмитрівни, третя особа: Чернівецької міської ради про визнання у порядку спадкування права користування земельною ділянкою та визнання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії незаконною задовольнити частково.

Визнати постанову приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Чепель Олени Дмитрівни від 13.12.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії незаконною.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Чепель Олени Дмитрівни на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення буде складено 27.06.2022 року.

Суддя Одовічен Я.В.