Справа № 161/1691/21
Провадження № 2/161/727/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2022 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Ковтуненка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Камінського Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів Рішко А.В.,

Букало Я.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №10 в м. Луцьку цивільну справу № 161/1691/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора України та Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом. Просить суд стягнути з Держави Україна на її користь 1 500 000,00 гривень за моральну шкоду, заподіяну їй бездіяльністю та неправомірними діями службових осіб Офісу Генерального прокурора і Міністерства юстиції України, а саме незабезпеченням ефективного засобу захисту її прав, порушених кримінальними правопорушеннями, відомості про які були внесені до ЄДРСР за № 0000065, 000124, 000125, 0000126 з підстав, викладених в позовній заяві.

24 березня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну прохальної частини позовної заяви. Просить суд стягнути з Держави Україна на її користь 1 500 000,00 гривень за моральну шкоду, заподіяну їй бездіяльністю та неправомірними діями службових осіб Офісу Генерального прокурора і Міністерства юстиції України, а саме незабезпеченням ефективного засобу захисту її прав, порушених кримінальними правопорушеннями, відомості про які були внесені до ЄДРСР за № 0000037, 0000065, 000124, 000125, 0000126.

Позивач в судовому засіданні заявлений позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Просила позов задовольнити.

Представники відповідача Офісу Генерального прокурора України в судовому засіданні, кожен зокрема, заперечили проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просили відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача Міністерства юстиції України в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Луцькою окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000065, яке об`єднане з матеріалами кримінальних проваджень № 000124, № 000125. Безпосередньо досудове розслідування проводиться в межах кримінального провадження № 0000065 від 21 травня 2019 року.

Також Луцькою окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000037 від 18 лютого 2016 року.

Також Луцькою окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000126 від 29 грудня 2020 року.

04.04.2918 року ОСОБА_1 звернулася до прокуратури із заявою про можливе кримінальне правопорушення, передбачене ст. 356 КК України, щодо ймовірного самоправства ФОП ОСОБА_2 за адресою будинок АДРЕСА_1 , а саме розвантаження товарів для реалізації в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зі сторони двору будинку під вікнами квартири заявниці, встановлення місця для куріння персоналу магазину, сміттєзбірного ящика біля четвертого під`їзду будинку на відстані меншій від дозволеної, тобто вчиняє дії не дозволені чинним законодавством, чим порушує її конституційні права (а.с. 18-19).

Листом Луцької місцевої прокуратури від 05.04.2018 року № 33-360-98 дану заяву перенаправлено до СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області для перевірки доводів, викладених у заяві.

У зв`язку із невнесенням протягом 24 годин відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, ОСОБА_1 05.04.2020 року звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області зі скаргою на бездіяльність першого заступника керівника Луцької місцевої прокуратури.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 20 квітня 2018 року, скаргу ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано заступника керівника Луцької місцевої прокуратури Сопронюка О. чи іншу службову особу, уповноважену на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 04 квітня 2018 року та розпочати досудове розслідування, надавши їй документ, що підтверджує прийняття і реєстрацію заяви.

Листом заступника керівника Луцької місцевої прокуратури О. Сопронюка від 03 грудня 2020 року № 33-360-98 констатовано неповне виконання вказівок, які надавалися слідчими суддями в ухвалах про задоволення/часткове задоволення клопотань ОСОБА_1 , в ухвалах про скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження в межах кримінального провадження № 0000037 від 18 лютого 2016 року. Крім того, з метою активізації стану досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, 02 грудня 2020 року слідчому надано обов`язкові для виконання письмові вказівки (а.с. 15).

Листом прокурора у кримінальному провадженні, прокурора Луцької місцевої прокуратури А. Гловацького від 24 січня 2021 року № 33-360-98 констатовано неповне виконання письмових вказівок, наданих слідчому 02 грудня 2020 року в межах кримінального провадження № 0000037 від 18 лютого 2016 року (а.с. 56). 16 січня 2021 року письмові вказівки надані слідчому повторно, про неналежний стан досудового розслідування повідомлено начальника СВ Луцького РУП ГУНП. Зазначено, що безпосередньо Луцькою місцевою прокуратурою постійно вивчається стан досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2021 року скаргу потерпілої ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Блащук Т.М. від 22 травня 2020 року про закриття кримінального провадження задоволено. Постанову слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Блащук Т.М. від 22 травня 2020 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000065 від 21 травня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України скасовано (а.с. 60). Встановлено, що слідчим під час проведення досудового розслідування по вищевказаному кримінальному провадженні не дотримано вимог статті 2 КПК України, зокрема, в частині повноти розслідування, оскільки не проведено ряд необхідних слідчих та інших дій, про які обґрунтовано зазначає у своїй скарзі потерпіла ОСОБА_1 , а тому прийняте рішення про закриття кримінального провадження є передчасним і підлягає безумовному скасуванню.

Представники Офісу Генерального Прокурора, в судовому засіданні на запитання суду, не змогли надати відомостей щодо :

- дій, які вчинялися, або які процесуальні рішення приймалися посадовими особами прокуратури в рамках кримінальних проваджень, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000037, № 0000065 та № 0000126;

- об`єктивних причин невиконання слідчими в рамках кримінальних проваджень, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000037, № 0000065 та № 0000126, вказівок слідчого судді, прокурорів у кримінальному провадженні;

Станом на день звернення позивача до суду із вказаною позовною заявою, вказівки слідчого судді, прокурорів у кримінальному провадженні слідчим в рамках кримінальних проваджень, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000037, № 0000065 та № 0000126 не виконані.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» систему прокуратури України становлять:

1) Офіс Генерального прокурора;

2) обласні прокуратури;

3) окружні прокуратури;

5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» Офіс Генерального прокурора є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур, обласна прокуратура є органом прокуратури вищого рівня щодо окружних прокуратур, розташованих у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про прокуратуру» Офіс Генерального прокурора організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури, забезпечує належне функціонування Єдиного реєстру досудових розслідувань та його ведення органами досудового розслідування, визначає єдиний порядок формування звітності про стан кримінальної протиправності і роботу прокурора з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури, а також здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Офісу Генерального прокурора.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, суд звертає увагу, що звертаючись до суду, ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги не окремими фактами бездіяльності органів прокуратури у межах кримінальних проваджень, а його неефективністю, безвідповідальністю в цілому, оскільки протягом понад 4 років після початку кримінального провадження не вчиняється належних процесуальних дій, та не виконуються вказівки слідчого судді.

Ураховуючи викладене, суд вважає, що зазначені обставини свідчать про очевидну надмірну тривалість досудового розслідування в рамках кримінальних проваджень, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000037, № 0000065 та № 0000126, які на даний час не завершені. Розслідування триває, зокрема, з лютого 2016 року. При цьому, залишаються безпідставно невиконаними вказівки слідчого судді, та прокурорів у кримінальному привадженні.

Внаслідок чого, суд беззаперечно констатує:

- грубе порушення розумних строків у кримінальних провадженнях, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000037, № 0000065 та № 0000126;

- незабезпечення посадовими особами органів прокуратури проведення належного процесуального керівництва щодо здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000037, № 0000065 та № 0000126 в розумні строки.

В суду не виникає сумніву, що внаслідок вищевказаних обставин, позивачу ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно п.105 Рішення Європейського суду з прав людини по справі по справі «Смірнова проти Росії» від 24.07.2003 вказано, що «Суд зауважує, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п. 96). Але це не заважає Суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів

Моральна шкода, заподіяна позивачу полягає у:

- порушенні нормальних життєвих умов і звичок;

- душевних та фізичних стражданнях внаслідок протиправної поведінки посадових осіб органів прокуратури;

- душевних стражданнях внаслідок загрози національній безпеці Держави Україна, спричиненою бездіяльністю посадових осіб органів прокуратури .

Позивачем на засадах змагальності сторін належним чином мотивовано та доведено суду заподіяння їй моральної шкоди, що не викликає в суду будь-яких сумнівів.

Судом не приймаються до уваги посилання представників відповідача Офісу Генерального Прокурора щодо відсутності доказів неправомірної бездіяльності посадових осіб органів прокуратури та посадових осіб Офісу Генерального Прокурора зокрема. Оскільки надмірна тривалість розслідування справи за встановлених судом у рамках кримінальних проваджень за повної бездіяльності посадових осіб органів прокуратури, є очевидною. А тому на державу покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, спричиненою бездіяльністю та неправомірними діями офісу Генерального Прокурора України, як органом прокуратури вищого рівня та який має статус юридичної особи

Внаслідок чого, суд приходить до висновку про наявність підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачу завдану їй моральну шкоду у зв`язку з неефективністю ведення досудового розслідування кримінальної справи, у якій позивач є потерпілою. Держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції У ситуації, коли органи держави здійснюють досудове розслідування із порушенням усіх розумних строків.

А тому за таких обставин, виходячи із засад справедливості, розумності, співмірності, приймаючи до уваги глибину фізичних та душевних страждань позивача, суд приходить до висновку про відшкодування позивачу завданої бездіяльністю та неправомірними діями офісу Генерального прокурора України моральної шкоди в розмірі 10 000,00 гривень та часткове задоволення позову.

При цьому, не підлягають до задоволення позовні вимоги в частині їх пред`явлення до Міністерства юстиції України. Оскільки із змісту позовної заяви достовірно встановлено, що, на думку позивача, Міністерством юстиції України не забезпечено виключно виконання посадовими особами органів прокуратури вимог Наказу Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5, зареєстрованим 22 червня 2015 року за № 736/27181.

При цьому, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 просить суд стягнути з Держави Україна на її користь 1 500 000,00 гривень за моральну шкоду, заподіяну їй саме незабезпеченням ефективного засобу захисту її прав, порушених кримінальними правопорушеннями, відомості про які були внесені до ЄДРСР за № 0000037, 0000065, 000124, 000125, 0000126. В свою чергу, відповідач Міністерство юстиції України не має жодного відношення до здійснення досудового розслідування у вказаних кримінальних провадженнях, та з його боку права позивача не порушені взагалі.

А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора України та Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди - задовольнити частково.

Відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000 гривень на відшкодування моральної шкоди завданої їй бездіяльністю та неправомірними діями офісу Генерального прокурора України.

В задоволенні решти позову відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення в повному об`ємі

складено 07 грудня 2022 року.

Суддя В.В. Ковтуненко