Справа № 2-429/11
Провадження № 4-с/0182/12/2022
У Х В А Л А

Іменем України

16.06.2022 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Рунчевої О.В., секретаря Девезенко С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на дії Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни,-

В С Т А Н О В И В:

23 лютого 2022 року ОСОБА_1 який діє в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області зі скаргою на дії Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни в якій просить суд:

- визнати неправомірними та скасувати у виконавчому провадженні № 67177097 при виконанні Виконавчого листа Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 2-429/11 від 12.09.2012 року всі постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни які прийняті після Постанови про відкриття виконавчого провадження від 19 жовтня 2021 року;

- визнати неправомірними та скасувати у виконавчому провадженні № 67177097 при виконанні Виконавчого листа Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 2-429/11 від 12.09.2012 року Звіт про оцінку майна від 19 листопада 2021 року.

Свої вимоги мотивує тим, що 14 лютого 2022 року ОСОБА_2 її знайомий повідомив, що належна їй на праві власності квартира, яка є єдиним її житлом і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 реалізується через Систему електронних торгів арештованим майном (СЕТАМ) і електронні торги призначені на 28 лютого 2022 року.

15 лютого 2022 року ним було здійснено фотографування матеріалів вказаного виконавчого провадження в інтересах ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 447 ЦПК України «Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю, державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи».

Відповідно до ст. 448 ЩІК України. «Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції».

Відповідно до ст. 449 ЦПК України: «Скаргу може бути подано до суду, зокрема, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи». Про порушення прав ОСОБА_2 незаконними рішеннями Приватного виконавця Русецької О.О. вони дізналися лише 15 лютого 2022 року при першому і єдиному ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження.

Наголошує про протиправність деяких рішень приватного виконавця Русенької О.О. які є безумовними перепонами на даний час для виконавчого провадження

ОСОБА_2 з прилюдних торгів 28 лютого 2022 року.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження»: «Копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення».

Постанова про відкриття виконавчого провадження від 19 жовтня 2021 року ОСОБА_2 не пізніше 20 жовтня 2021 року приватним виконавцем надіслана не була, про що свідчать матеріали виконавчого провадження. Це позбавило її можливості скористатися своїми правами, зокрема щодо її оскарження і взагалі ставить під сумнів законність подальшого виконавчого провадження. Ця постанова взагалі ніколи ОСОБА_2 не надсилалась та нею не отримувалась.

Не надіслання ОСОБА_2 . Постанови про відкриття виконавчого провадження з ідентифікатором доступу не є належним повідомленням стягувача про відкриття виконавчого провадження та про вчинені виконавцем у виконавчому провадженні дії та порушує право сторони (боржника) на доступ до інформації, наявної в автоматизованій системі виконавчих проваджень, яке передбачене частиною першою статті 19 Закону України "Про виконавче провадження".

До початку примусового виконання рішення державний виконавець Русецька О.О. повинна була пересвідчитися, чи отримала ОСОБА_2 копію постанови про відкриття виконавчого провадження. У разі відсутності підтвердження факту отримання нею копії цієї

постанови приватний виконавець не вправі була вчиняти виконавчі дії, що спрямовані на

примусове виконання рішення.

Крім того, ОСОБА_2 не було надано строку для добровільного виконання судового рішення, що свідчить про відсутність підстав для винесення приватним виконавцем Русецькою О.О. постанов про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та основної винагороди, а також всіх інших постанов покликаних на примусове виконання виконавчого документу.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»: «Звернення стягнення на майно полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову».

Жодної постанови про звернення стягнення на майно боржника приватним виконавцем Русецькою О.О. винесено не було, що також видно з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»: «Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження». Постанов про опис та арешт майна ОСОБА_2 останній також надіслано не було і це знову вбачається з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» «Визначення

вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження.

У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-

денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника.

У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець

має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для

проведення оцінки майна».

У зв`язку з тим, що приватний виконавець Русецька О.О. не надіслала ОСОБА_2 . Постанову про арешт його майна - це позбавили її права на узгодження

іпотечного майна для реалізації або її оскарження, що в свою чергу

приватного виконавця на залучення суб`єкта оціночної діяльність господарювання для проведення оцінки майна, Постанову про призначення якого

ОСОБА_2 також надіслано не було. Немає в матеріалах виконавчого провадження і

жодних інших документів, пов`язаних з призначенням та проведенням перших та других

електронних торгів, та постанов про уцінку майна.

Приватним виконавцем також не було повідомлено ОСОБА_2 про Звіт про

оцінку майна, що позбавило її права на його оскарження. Приватним виконавцем Русецькою О.О. також достеменно було відомо, що ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 не проживає, адже в матеріалах провадження є конверти які повернулися через не проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою, однак вона протиправно не з`ясувала дійсну адресу реєстрації та проживання боржника не з`ясувала вона в повній мірі і всіх зареєстрованих осіб на об`єкті який вона подала на реалізацію, про що свідчать матеріали виконавчого провадження.

Жодного документу цього виконавчого провадження ОСОБА_2 приватним виконавцем ніколи не надсилалося та ним не позбавило її права бути в курсі проведених виконавчих дій та можливі законність ходу виконавчого провадження весь час їх здійснення.

Оскаржувана Експертна оцінка спірного нерухомого майна була проведена з

порушенням норм чинного законодавства, оскільки суб`єкт оціночної діяльності не

здійснив повного огляду нерухомого майна, зокрема його внутрішнього огляду, що

вплинуло на визначення вартості оцінюваного майна та, відповідно, призвело до реалізації

описаного та арештованого нерухомого майна за заниженою ціною.

У матеріалах виконавчого провадження немає доказів того, що виконавець чи

оцінювач зверталася до боржника з вимогою забезпечити доступ оцінювача до об`єкта для

його об`єктивної оцінки.

Під час проведення оцінки майна в межах виконавчого провадження державним виконавцем було порушено положення Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національного стандарту № 2 з урахуванням вимог Національного стандарту № 1,що є підставою для визнання такої оцінки майна недійсною.

Оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до статті 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна); рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) є обов`язковим у разі, коли така оцінка погоджується, затверджується або приймається органом державної влади або органом місцевого самоврядування, однак ОСОБА_2 такої можливості надано не було. |

У судове засідання представник скаржника ОСОБА_1 не з`явився, про час слухання справи був повідомлений належним чином (а.с.115-116) ппричини його нявки суду не відомі. У судове засідання представник Приватного виконавця Мальцев В.П. не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення скарги заперечує, та просить відмовити скаржнику у її задоволенні (а.с. 118-119).

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, дослідивши матеріали, належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження АСВП № 67177097 прийшов до наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до приписів ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. перебуває виконавче провадження № 67177097 з примусового виконання виконавчого листа № 2-429/11 року виданого 05 вересня 2012 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області про «стягнення з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 432/12/3 від 15.09.2008 року у розмірі 610645,95 грн., судового збору 1950 грн., а всього 612 595,95 грн. (а.с.40-107).

Рішення по справі щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_2 набрало законної сили 05.07.2012 року, неодноразово пред`являлось до органів державної виконавчої служби та приватних виконавців, а відтак Скаржнику було відомо про наявну заборгованість (а.с.42, а.с. 42 зі звороту).

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Відповідно до ст. ст. 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються стаття 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII).

Законом №1403-VIII визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).

Пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 1403-VIII та пункт 4 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII установлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов`язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями. Цей принцип полягає, зокрема, у наданні стягувачу права вибору - пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 Закону №1404-VIII віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (абзац другий частини першої статті 19 цього Закону). Тобто вищевказані положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання, обираючи при цьому між державною виконавчою службою та приватними виконавцями.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Рішеннями Європейського суду у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України» встановлено правову позицію, відповідно до якої, правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Скаржник у своїй скарзі посилається на не направлення приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження на її адресу.

Зазначене не відповідає дійсності та спростовується матеріалами виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єapом, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням.

Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Адреса ОСОБА_2 зазначена у виконавчому листі є АДРЕСА_2 (а.с.42).

Саме на цю адресу приватний виконавець Русецька О.О. направила постанову про відкриття виконавчого провадження від 19.10.2021 року.

Згідно поштового конверту із штрих-кодом № 305 постанова про відкриття виконавчого провадження від 19.10.2021 року була 20.10.2021 року направлена на адресу ОСОБА_2 за її адресою, яка зазначена судом у виконавчому листі (а.с.46-47).

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Таким чином твердження скаржника про те, що їй не була направлена постанова про відкриття виконавчого провадження не відповідають дійсності.

Таким чином, виконавець не повинен пересвідчуватися в отриманні боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки це суперечать положенню частини першої статті 28 Закону, за приписами якої копія постанови про відкриття виконавчого провадження направляється рекомендованим поштовим відправленням, та боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Вищезазначене, узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року в справі № 643/8028/15 (провадження № 61- 10442св20), від 18 березня 2021 року у справі № 520/10954/15-ц (провадження № 61- 7198св20).

Отже, всі дії вчиненні при відкритті виконавчого провадження вчинені у відповідності до чинного законодавства без порушення прав сторін виконавчого провадження.

Щодо посилань скаржника на Постанову касаційного адміністративного суду від 16.01.2019 року по справі № 816/463/15-а, згідно якої скаржник стверджує, що опис майна та арешт майна боржника проводиться лише після закінчення строку на добровільне виконання виконавчого документу, згідно посилання на ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 року суд зазначає, що цей закон втратив чинність 02.06.2016 році, у зв`язку із прийняттям Закону України «Про виконавче провадження» у новій редакції.

Таким чином, у діючий на момент подання скарги редакції Закону України «Про виконавче провадження» взагалі відсутня норма, згідно якої боржнику надається строк на добровільне виконання виконавчого документу.

Щодо послань скаржника на незаконність постанов про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та основної винагороди, а також інших постанов.

Скаржник знову ж таки посилається на Постанову касаційного адміністративного суду від 07.02.2019 року по справі № 823/1279/1707, яка знову ж таки основана на нормах Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 року (який втратив чинність), і знову посилається на добровільне виконання боржником вимог виконавчого документу.

Згідно положень чинної редакції ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Приватний виконавець, на виконання вищевказаних норм профільних законів при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження здійснила розрахунок суми основної винагороди приватного виконавця (ч. 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» № 1403-VIII від 02.06.2016 р.).

Так саме, приватним виконавцем було виконано норми ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 954/5 від 54.03.2017 року зі змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства юстиції України № 1468/5 від 08.05.2018 року, встановлено плату за користування АСВП у розмірі 69,00 грн. за кожне відкрите виконавче провадження, та наказом Міністерства юстиції України № 2830/5 від 29.09.2016 року, встановлено види та розміри витрат виконавчого провадження. Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових. При проведенні виконавчих дій за даним виконавчим провадженням виникла необхідність у стягненні витрат виконавчого провадження з боржника по забезпеченню примусового виконання рішення - 69,00 грн. за користування АСВП та 431,00 грн. - витрат на виготовлення документів виконавчого провадження (папір; копіювання, друк документів; канцтовари), пересилання документів виконавчого провадження(конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги поштового зв`язку, у загальному розмірі 500,00 грн.

Ураховуючи викладене, керуючись статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» та відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 приватним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника мінімальних витрат.

Зазначені постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця та про розмір мінімальних витрат по виконавчому провадженню були також направлені на адресу Боржника (Скаржника) звичайною кореспонденцією, як це передбачає ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, всі дії вчиненні при відкритті виконавчого провадження та подальшому проведенні виконавчих дій, вчинені у відповідності до чинного законодавства без порушення прав сторін виконавчого провадження.

Щодо не направлення на адресу скаржника постанови про опис та арешт майна боржника.

Згідно ч.2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

На виконання норм ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» 27.10.2021 року, приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника, яку було направлено на адресу боржника, зазначену у виконавчому листі.

Зазначене підтверджується конвертом із штрих-кодом № 671, що міститься у матеріалах виконавчого провадження (а.с.81-82).

Таким чином, виконавець дотрималась вимог закону щодо направлення на адресу Боржника відповідної постанови про опис майна боржника, що доводить законність її дій.

Відповідно до ч.1-4 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна.

Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені у Законі України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону, процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлено у статті 12 цього Закону.

Підставою для проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім (частина перша статті 10, частина перша статті 11 Закону України Законі України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

У частині першій статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

За змістом статті 3 зазначеного Закону, оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Згідно із частиною шостою статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Національний стандарт №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 (далі - Національний стандарт № 1) є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому стандарті, використовуються в інших національних стандартах.

Згідно з положеннями пункту 50 Національного стандарту №1, проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки.

Відповідно до пункту 51 Національного стандарту №1, незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки, ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Згідно з пунктами 15, 16 Національного стандарту №1, методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно. Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів в оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки.

Відповідно до пункту 52 Національного стандарту № 1, оцінювач самостійно здійснює пошук інформаційних джерел (за винятком документів, надання яких повинен забезпечити замовник оцінки згідно з договором), їх аналіз та виклад обґрунтованих висновків. При цьому оцінювач повинен проаналізувати всі інформаційні джерела, пов`язані з об`єктом оцінки, тенденції на ринку подібного майна, інформацію про угоди щодо подібного майна, які використовуються у разі застосування порівняльного підходу, та іншу істотну інформацію. У разі неповноти зазначеної інформації або відсутності її взагалі у звіті про оцінку майна зазначається негативний вплив цього факту на результати оцінки.

Зібрані оцінювачем вихідні дані та інша інформація повинні відображатися у звіті про оцінку майна з посиланням на джерело їх отримання та у додатках до нього із забезпеченням режиму конфіденційності згідно з умовами договору на проведення оцінки майна та з дотриманням вимог законодавства (пункт 54 Національного стандарту № 1).

Реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» та у порядку, визначеному Розділом ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, чинного на час виникнення спірних правовідносин.

Головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, які могли вплинути на результати торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону «Про Іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

Посилання Скаржника на відсутність повідомлення виконавцем її про результати визначення оціночної вартості майна боржника спростовуються наявними в матеріалах виконавчого провадження доказу направлення звіту про оцінку майна, згідно поштового конверта зі штрих-кодом № 084 (а.с.89-90), який був направлений у спосіб та строки встановлений ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Так само є підтвердження щодо сповіщення скаржника про передачу майна на реалізацію, яке здійснюється на прилюдних торгах ДП «СЕТАМ» (а.с.98-99).

Щодо проведення огляду об`єкту нерухомого майна.

Сума вартості нерухомого майна була визначена суб`єктом оціночної діяльності, що повністю відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», про результати оцінки майна виконавець повідомила Скаржника у строки та спосіб, встановлений ст. 57 зазначеного закону, тобто виконавець виконала свої обов`язки, встановлені законом для здійснення оцінки нерухомого майна.

Відповідальність за інформацію, викладену у звіті про оцінку майна несе суб`єкт оціночної діяльності несе персонально, про що він зазначає у своєму звіті. Більш того, суб`єкт оціночної діяльності є абсолютно незалежним перед приватним виконавцем з питань визначення вартості нерухомого майна, оскільки він керується у своїй діяльності нормами Закону України«Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та положеннями (національні стандарти) оцінки майна, які є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Отже безпідставні зауваження щодо неналежної оцінки майна, без надання іншої (альтернативної) вартості (іншого звіту про вартість майна) та/або судового рішення з цього питання за результатами оскарження безпосередньо звіту про оцінку майна є недоречними.

Крім того, відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний:

1.утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення;

2.допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій;

3.за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України;

4.повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини;

5.своєчасно з`являтися на вимогу виконавця;

6.надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Боржником у виконавчому провадженні № 67177097 порушено всі пункти ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Виходячи, з вищевикладеного вбачається, що скарга ОСОБА_2 на неправомірні дії приватного виконавця Русецької О.О. щодо неповідомлення її про хід виконавчих дій повністю спростовується наявними доказами виконавчого провадження, вимоги щодо невідповідності звіту про оцінку майна боржника не підтверджені належними та допустимими доказами, як то рецензія на звіт про оцінку майна, альтернативний звіт про вартість нерухомого майна чи судове рішення про визнання звіту недійсним з підстав, визначених нормами Закону України«Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до статей 55 і 124 Конституції України, кожна особа має право на судовий захист своїх прав та законних інтересів.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, аналіз вищевказаних норм права та матеріалів виконавчого провадження свідчить про те, що приватний виконавець здійснив усі заходи, необхідні для своєчасного і повного виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленими законом, натомість рішення суду боржником (скаржником) не виконано в межах та у спосіб, передбачений виконавчим документом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що скаржником не доведено порушення її прав державним виконавцем в ході виконавчого провадження в межах доводів скарги, у зв`язку з чим підстави для задоволення скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 141, 158, 447- 451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 який діє в інтересах ОСОБА_2 на дії Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду в п`ятнадцятиденний строк з дня її повного складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: О. В. Рунчева