ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4860/21 Номер провадження 22-ц/814/1700/22Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2022 року, постановлене суддею Турченко Т.В.

по справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» звернулося в суд з позовом (справа № 552/4860/21) до відповідача ОСОБА_1 в якому просило стягнути заборгованість за послуги теплопостачання, що надавалися за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.03.2019 року по 01.08.2021 року в розмірі 18755,44 грн., індекс інфляції в сумі 4741,71 грн., 3 % річних в сумі 2379,09 грн., а всього 25876,24 грн. та 2 270 грн. судового збору.

У листопаді 2021 року Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» звернулося в суд з позовом (справа № 552/6386/21) до відповідача ОСОБА_1 в якому просило стягнути заборгованість за послуги теплопостачання, що надавалися за вищевказаною адресою за період з 01.08.2015 року по 01.03.2019 року в розмірі 24371,65 грн., за період з 21.09.2015 по 01.10.2021 індекс інфляції в сумі 8223,83 грн., 3 % річних в сумі 3363,22 грн та 2 270 грн. судового збору.

29.12.2021 року представник ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» Сакун А.С. звернулася до суду з клопотанням про залучення до участі у вищевказаних справах в якості співвідповідача ОСОБА_2 , так як йому на праві спільної сумісної власності належить частка вищевказаної квартири.

Ухвалами Київського районного суду м. Полтави від 06.01.2022 та 17.01.2022 року клопотання представника позивача задоволено, залучено по вказаних цивільних справах за позовами Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання як співвідповідача ОСОБА_2

19.01.2022 року позивачем у справі № 552/4860/21 надано уточнену позовну заяву, відповідно до якої просили суд стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за послуги з теплопостачання, що надавалися за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.03.2019 року по 01.08.2021 року в розмірі 18755,44 грн., індекс інфляції в сумі 4741,71 грн., 3 % річних в сумі 2379,09 грн., а всього 25876,24 грн. та 2 270 грн. судового збору.

09.02.2022 року ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави Кузіної Ж.В. об`єднано в одне провадження цивільну справу № 552/6386/21 за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та цивільну справу № 552/4680/21 за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання. Присвоєно загальний номер справи 552/4860/21.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 27.04.2022 року позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиті послуги теплопостачання, в частині стягнення індексу інфляції в сумі 4 741 грн. 71 коп. та 8 223 грн. 83 коп., а також 3% річних в сумі 2 379 грн. 09 коп. та 3 363 грн. 22 коп. залишено без розгляду.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2022 року позов Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги з теплопостачання, що утворилася за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.08.2015 року по 01.03.2019 рік в розмірі 18 755 грн. 44 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги з теплопостачання, що утворилася за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.03.2019 року по 01.08.2021 рік в розмірі 24 371 грн. 65 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду обгрунтоване тим, що відповідачі, як співвласники квартири, зобов`язані здійснювати оплату за послуги теплопостачання, тому позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , просили його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не враховано те, що співвласниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а діючим законодавством обов`язок по оплаті комунальних послуг покладений на кожного з співвласників, відповідно до частки співвласника у квартирі. Вказали, що особові рахунки між співвласниками не розділялися.

Окрім того, вказали, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин позовну давність, про яку заявляли відповідачі.

Відзиву на апеляційні скарги в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.

Договір між сторонами про надання послуг з теплопостачання не укладався, але ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надавало та продовжує надавати послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачі, в свою чергу, такі послуги отримують та від них не відмовлялися.

Дана квартира на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 36-39).

Між сторонами склалися правовідносини з надання послуг, в яких одна сторона зобов`язана надавати другій стороні послуги теплопостачання, а друга сторона зобов`язана здійснювати оплату послуг теплопостачання.

Проте, обовязок з оплати послуг за теплопостачання, які надавалися у квартиру АДРЕСА_2 не виконувався, у зв`язку з чим виникла заборгованість за період з 01.08.2015 року по 01.03.2019 року в розмірі 24371,65 грн. та за період з 01.03.2019 року по 01.08.2021 року в розмірі 18755,44 грн., яку позивач просив стягнути в судовому порядку з відповідачів.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачі свого обов`язку з оплати послуг за теплопостачання не виконували, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Окрім того, місцевий суд вказав, що заява відповідачів про застосування строків позовної давності не підлягає до задоволення, оскільки факт завернення позивача до суду з заявою про видачу судового наказу 01.07.2021 року свідчить про переривання перебігу строку позовної давності.

Колегія суддів не повною мірою погоджується з даним висновком місцевого суду.

Правовідносини між виконавцем послуг з постачання централізованого опалення, гарячого водопостачання та споживачем - фізичною особою регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Типовим договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а споживачем - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до частини 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV, частини 2 статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статей 19, 25 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а тому факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року справа № 953/24063/19.

Відповідно до положень частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.

Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за послуги теплопостачання, місцевий суд не взяв до уваги факт того, що співвласником квартири АДРЕСА_2 є також ОСОБА_3 , який в солідарному порядку разом з іншими співвласниками має нести тягар на утримання належного їм на праві спільної сумісної власності майна, тому він також має обов`язок з оплати комунальних послуг.

Суд першої інстанції на підставі довідки № 10090 від 13.10.2015 виданої КП «ЖЕО № 2» прийшов до помилкового висновку про розподіл всіх рахунків між співвласниками квартири з 01.09.2015.

Як вбачається з копії заочного рішення Київського районного суду м. Полтави від 25.06.2015, КП ЖЕО № 2 Полтавської міської ради зобов`язано укласти з ОСОБА_3 договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 (а.с. 65).

Доказів того, що ОСОБА_3 має окремий особовий рахунок по оплаті послуг теплопостачаня, які надаються ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» матеріалами справи не містять.

Відмовляючи відповідачам у застосуванні строків позовної давності до спірних правовідносин, місцевий суд, вказав, що факт звернення позивача з заявою про видачу судового наказу 01.07.2021 свідчить про переривання перебігу строку позовної давності.

Місцевим судом встановлено, що 01.07.2021 року позивач звернувся до Київського районного суду м.Полтави із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості за спожиті послуги теплопостачання з ОСОБА_1 , що утворилася за період з 01.03.2019 року по 01.04.2021 рік в сумі 17 289 грн. 85 коп., інфляційних втрат в сумі 1 053 грн. 35 коп., 3% річних в сумі 432 грн. 42 коп. та судового збору в сумі 227 грн.

20.07.2021 року Київським районним судом м. Полтави було видано судовий наказ № 552/3565/21, яким стягнуто вказану заборгованість з боржника.

Не погодившись з даним рішенням суду, боржник звернулася до суду з заявою про його скасування і ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 29.07.2021 року вищевказаний судовий наказ було скасовано (а.с. 3).

На підставі викладеного місцевий суд прийшов до висновку, що саме з моменту винесення Київським районним судом м. Полтави ухвали від 29.07.2021 року про скасування судового наказу від 20.07.2021 року, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, знову почався перебіг позовної давності, тому строк позовної давності не пропущений та не підлягає поновленню.

Колегія суддів не погоджується з даним виновком місцевого суду.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 43 рішення від 29 січня 2013 року за заявою № 66610/09 у справі «Золотас проти Греції»).

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У статті 264 ЦК України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17 зроблено висновок, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовуватися згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису ч. 2 ст. 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом 19.11.2021 року ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» просило стягнути з відповідачів заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.08.2015 по 01.03.2019, тобто поза межами строку позовної давності.

Отже, заява відповідачів про застосування строку позовної давності щодо даної позовної вимоги є обгрунтованою, тому з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за період з 19.11.2018 по 01.03.2019 у сумі 4597,74 грн. в межах строків позовної давності.

Враховуючи, що кожен співвласник майна несе тягар на його утримання, тому сума заборгованості за послуги теплопостачання підлягає стягненню в солідарному порядку з усіх співвласників квартири.

Оскільки позовні вимоги до ОСОБА_3 не заявлялися, тому з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість пропорційно до належних їм на праві власності часток на нерухоме майно, а саме підлягає стягненню в солідарному порядку у розмірі 2/3 від суми заборгованості.

Отже, за період з 19.11.2018 по 01.03.2019 з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає стягненню в солідарному порядку заборгованість у сумі 3065,16 грн.

Враховуючи вищевикладене, позовна вимога ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про стягнення заборгованості за період з 01.03.2019 року по 01.08.2021 року в розмірі 18755,44 грн. підлягає аналогічному розподілу.

Таким чином, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає стягненню в солідарному порядку заборгованість за послуги теплопостачання за вказаний період у сумі 12503,63 грн.

Отже, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за послуги з теплопостачання за період з 19.11.2018 до 01.03.2019 та за період з 01.03.2019 до 01.08.2021 становить 15568,79 грн.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд першої інстанції позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» задовольнив в повному обсязі та стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку заборгованість за послуги теплопостачання у загальній сумі 43127,09 грн.

Колегія суддів прийшла до висновку про зміну судового рішення та стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованість у загальній сумі 15568,79 грн., таким чином позовні вимоги позивача задоволено на 36,1 %.

При подачі позовів до суду першої інстанції позивач сплатив судовий збір у сумі 4540 грн., який в солідарному порядку місцевим судом стягнутий з відповідачів, з кожного по 2270 грн.

Оскільки після апеляційного перегляду рішення місцевого суду, колегія суддів прийшла до висновку про зміну розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, тому з відповідачів в солідарному порядку за розгляд справи в суді першої інстанції, враховуючи, що позовні вимоги задоволено на 36,1 %, підлягає стягненню судовий збір у сумі 1638,94 грн. (4540 грн. ? 36,1 %), по 819,47 грн. з кожного.

При подачі апеляційної скарги відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплатили судовий збір по 3405 грн. кожен, в загальній сумі 6810 грн.

Апеляційна скарга відповідачів задоволена на 63,9 %, тому з ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» на користь відповідачів підлягає поверненню судовий збір у сумі 4351,59 грн. (6810 грн. ? 63,9 %), а кожному по 2175,80 грн.

Таким чином розподіл судових витрат також підлягає зміні, а саме з ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає поверненню сплачений судовий збір по 1356,33 грн. кожному (2175,80 грн. 819,47 грн. (судовий збір, який підлягає стягненню з кожного відповідача на користь позивача за розгляд справи в суді першої інстанції).

Окрім того в суді першої інстанції ОСОБА_1 просила стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 15000 грн.

Від ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до суду надійшло заперечення, в якому вказали, що дана сума витрат на правову допомогу є неспівмірною зі складністю справи та значно завищеною.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що вказано у ч. 6 ст. 137 ЦПК України.

З вище викладено вбачається, що суд вправі зменшувати розмір витрат на правову допомогу, але лише в разі подання іншою стороною клопотання про їх не співмірність. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 року (справа № 907/357/16).

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи, зокрема тривалість розгляду і складність справи.

Така позиція узгоджується із висновками Постанови Верховного Суду від 02 липня 2020 року (справа № 362/3912/18).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При дослідженні матеріалів справи встановлено, що між ОСОБА_1 та адвокатом Рохмановим В.І. було укладено 17.01.2022 договір про надання правової допомоги (а.с. 40), на підставі якого видано ордер на надання правової допомоги (а.с. 41).

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Рохманов В.І. надаючи ОСОБА_1 правову допомогу приймав участь у судових засіданнях 17.01.2022 та 04.02.2022, що підтверджується протоколами судового засідання (а.с. 42, 56).

Враховуючи вищевикладене, керуючись принципом справедливості та зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 4, 382, 383, 384 ЦПК України -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2022 року змінити, зменшивши суму, яка підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго» з 24371, 65 грн. до 3065,16 грн. (за період з 19.11.2018 по 01.03.2019), та з 18755,44 грн. до 12503,63 грн. (за період з 01.03.2019 по 01.08.2021).

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 6356,33 грн.

Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 1356,33 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: С.А. Гальонкін

Г.Л. Карпушин