Справа № 201/5573/22
Провадження № 2/201/2681/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

02 грудня 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Мілової Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпріцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення та зняття її з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

12.08.2022р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 (третя особа - Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення та зняття її з реєстрації (а.с. 2-6).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 03.10.2022р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 23).

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_2 у шлюбних відносинах. Шлюб був зареєстрований 08 жовтня 2004 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції України, про що складено відповідний актовий запис № 01. На підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 1990 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 (позивачка), прізвище було змінено з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » після укладення шлюбу.

З 2020 року шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведеться. Позивачкою до суду було подано позовну заяву про розірвання шлюбу та на сьогодні з цього приводу є рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2021 року, яке набрало законної сили.

Позивачка та відповідач зареєстровані за адресою у АДРЕСА_1 .

Але хоч відповідач зареєстрований за даною адресою, з початку 2020 року він там не проживає, тобто більше двох років та за цей час жодного разу там не з`являвся.

Той факт, що відповідач в квартирі зареєстрований і на даний час, заважає позивачці користуватися квартирою, адже вони не мають наміру спілкуватись надалі та шлюб між ними розірвано.

ОСОБА_2 тривалий час не проживає за даною адресою, про що складено довідку житлово-будівельним кооперативом № 5 «Дружба» та підписано його головою, а також акт про не проживання особи за місцем реєстрації.

Позивачка просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 шляхом зняття його з реєстраційного обліку. Стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати по справі.

Позивачка ОСОБА_1 надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с. 40).

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання, призначені на 04.11.2022р. і на 02.12.2022р. не з`явився, про дати та час слухання повідомлялася шляхом направлення судових повісток на підтверджену адресу місця реєстрації, між тим до суду повернувся конверт з позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 21, 22, 23 - 27, 35, 37 39). Про причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся, відзиву на позов не надав.

Представник третьої особи надав суду заяву, в якій просив провести розгляд вищезазначеної справи без участі представника Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, прийняти рішення суду, згідно з матеріалами справи та відповідно до вимог чинного законодавства України (а.с. 31 - 32).

Отже, належним чином повідомлений про розгляд справи судом, відповідач в судові засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 1990 року позивачка є власницею квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6 9, 10 - 11).

08.10.2004р. між позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб Виконавчим комітетом Письмечівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, актовий запис № 01 (а.с. 15).

04.11.2021р. заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб між сторонами розірвано (а.с. 16).

Відповідно до наданої довідки Голови правління ЖБУ №5 «Дружба» Пені О.В. від 26.07.2021р., в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована та мешкає ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в зазначеній квартирі не мешкає з 10.10.2020р. (а.с. 17).

На підтвердженні факту не проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка також надала суду акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 26.07.2021р., складений та підписаний сусідами позивача, підпис яких засвідчено уповноваженою особою ЖСК 5 «Дружба», відповідно до якого в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 з 10.10.2020р. фактично не проживає (а.с. 18).

Крім того, позивачка у поданому до суду позові зазначає, що з 2020 року шлюбні відносини сторін фактично припинені, шлюб розірвано, спільне господарство не ведеться, відповідач за місцем реєстрації не мешкає.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається на власний розсуд.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України, іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Таким чином, як вбачається з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язано з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе задовольнити вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення та зняття його з реєстрації.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, ч.ч. 2, 3 ст. 274, ч. 5 ст. 279, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення та зняття його з реєстрації - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 , шляхом зняття його з реєстраційного обліку.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 992,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме, заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 09 грудня 2022 року.

Суддя О.С. Наумова