Справа № 2/593/20/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2022 р.

В складі:

Головуючого судді Німко Н.П.

При секретарі судового засідання Олексів О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бережани Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Козівської селищної ради Тернопільської області, за участю третьої особи ОСОБА_2 про скасування рішень виконавчого комітету Козівської селищної ради від №22.05.2020 р. №2188 про включення квартири по АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень, рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 09.07.2019 р. №69 про надання службового жилого приміщення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача Козівської селищної ради Тернопільської області, за участі третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 й згідно уточнених позовних вимог просив суд постановити рішення, яким скасувати рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №2188 від 22 травня 2020 року «Про включення квартири по АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень» та рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №69 від 09 липня 2019 року «Про надання службового жилого приміщення»; понесені судові витрати стягнути на його користь із відповідача. В обґрунтування заявлених вимог загалом зазначено, що оскаржувані рішення відповідача прийняті із порушенням закону, оскільки із зміною статусу вказаного у позові житла з «комунального» на «службове» стороною відповідача не враховано, що право на проживання у цьому житлі отримане позивачем на підставі спеціального ордеру, таке право позивача є зареєстрованим у визначеному законом порядку і такого права позивач не позбавлений. Також, як вважає позивач, у нього є нереалізоване право на придбання вказаного житла. Так, у 2001 році за кошти прокуратури Тернопільської області для потреб працівників прокуратури Козівського району Тернопільської області було придбано вказану квартиру й вона мала вона статус службового житла. У подальшому, на підставі рішення №-185 від 07 жовтня 2005 року виконавчим комітетом Козівської селищної ради народних депутатів було видано ордер №-484 від 13 жовтня 2005 року на позивача, як прокурора Козівського району, який надавав йому право разом із сім`єю (3 чоловік) зайняти вказану службову квартиру. Оскільки на той час житло не було придатне для проживання (потребувало капітального ремонту), позивач за власні кошти його відремонтував, встановив опалення тощо. Далі, на підставі письмового дозволу прокуратури Тернопільської області за №-11/101 від 22 березня 2010 року, яким дозволено перевести вказану квартиру із службової у комунальну власність селища ОСОБА_3 та продаж її позивачу, той звернувся із відповідною заявою до відповідача. Розглянувши заяву позивача, 25 травня 2010 року виконавчий комітет Козівської селищної ради прийняв рішення №-76,, яким виключив 4-х кімнатну квартиру по АДРЕСА_1 із числа службових приміщень. Однак рішення щодо продажу цього житла позивачу стороною відповідача, всупереч вказаному дозволу обласної прокуратури та заяви позивача, прийнято не було ( з невідомих причин). У подальшому позивач надав у користування вказане житло третій особі на стороні відповідача судді Козівського районного суду Тернопільської області Гриновець О.Б. Однак у жовтні 2020 року він дізнався, що ця квартира передана у службове користування вказаній судді згідно рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради про надання службового приміщення №-69 від 09 липня 2019 року. У цьому рішенні виконавчий комітет вказаної ради посилається на рішення Козівської селищної ради від 22 травня 2020 року № 2188 « Про включення квартири АДРЕСА_2 до числа службових жилих приміщень». Як зазначає позивач, згадане рішення №-69 від 09 липня 2019 року було прийняте на підставі ще на той час не існуючого рішення №-2188 від 22 травня 2020 року. Таке рішення відповідача №- 2188 прийняте без його відома. Як зазначає позивач, вказана вище квартира є йог єдиним місцем проживання й отримана ним на підставі спеціального ордеру й він є зареєстрованим у цій квартирі, а тому має достатні й триваючі зв`язки з цим конкретним місцем проживання, яке є його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Вважає що таким своїм рішенням ( яке ним оскаржується) відповідач фактично незаконно втрутився у його право на житло, змінивши його статус із комунального на службове, не зважаючи, що позивач має право на проживання у цьому житлі, як у комунальному й те, що за наслідками такого рішення, право на проживання у цьому житлі вже як службовому, надано третій особі судді Гриновець О.Б. Із вказаних вище підстав й згідно уточнених позовних вимог, просив суд постановити рішення, яким задовольнити його уточнені позовні вимоги й скасувати оскаржувані рішення відповідача, як незаконні й такі, що порушують його право на користування згаданим житлом.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Борова Л.В. позовні вимоги підтримали, уточнили, що просять суд постановити судове рішення, яким скасувати рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №2188 від 22 травня 2020 року «Про включення квартири по АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень» та рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №69 від 09 липня 2019 року «Про надання службового жилого приміщення»; понесені судові витрати стягнути на його користь із відповідача. Решту позовних вимог просять не розглядати. Загалом дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви та уточнили, що й по даний час позивач є зареєстрований у вказаній квартирі, права на проживання у ній він не позбавлений, на даний час він бажає придбати цю квартиру у відповідності до умов дозволу Тернопільської прокуратури, яка, як фактичний власник згаданого службового житла, надала згоду на безоплатну передачу такого майна в комунальний фонд відповідача, однак з умовою, що це житло буде продано саме позивачу, а вигодонабувачем при цьому буде відповідач. Першу умову відповідач виконав й змінив статус житла на комунальну форму власності, однак таке майно позивачу не продав, хоча він й ініціював перед відповідачем розгляд такого питання, а тепер ще й змінив його статус знову на службовий й надав третій особі судді Гриновець О.Б. право на проживання у ньому й вона цим правом користується, не зважаючи, що позивач має законне право проживати у цьому житлі разом із членами своєї сім`ї. Такі рішення відповідача унеможливлюють відчуження такого житла позивачу й чинять йому та членам його сім`ї перешкоди у повноцінному законному користуванні таким житлом. Отже, загалом, уточнені позовні вимоги сторона позивача обґрунтувала тим, що оскаржувані рішення відповідача прийняті із порушенням закону, оскільки із зміною статусу вказаного у позові житла з «комунального» на «службове», стороною відповідача не враховано, що право на проживання у цьому житлі отримане позивачем на підставі спеціального ордеру, таке право позивача є зареєстрованим у визначеному законом порядку і такого права позивач не позбавлений, а тому відповідач не мав законних підстав на зміну такого статусу вказаного житла й надання іншій особі права на користування таким житлом.

Представник відповідача Козівської селищної ради Тернопільської області у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав; попередньо подав заяву про розгляд справи за відсутності представник сторони відповідача; щодо вирішення справи покладається на думку суду.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою належним чином про час та місце розгляду справи. Подала письмові пояснення щодо позову, у яких вважає заявлені вимоги необґрунтованими, безпідставними й таким, що не підлягають до задоволення у цілому ( т.2 а.с. 95-98). В обґрунтування заперечень щодо вимог позивача у таких поясненнях загалом зазначено, що вона дійсно є суддею Козівського районного суду Тернопільської області і з 20 березня 2017 року між нею та позивачем є договірні відносини по оренді «спірної квартири», де вона є орендарем, а позивач орендодавцем. З цього часу вона проживає у цій квартирі, сплачує комунальні послуги й підтримує її у належному технічному стані. Також вона сплачує орендну плату позивачу за користування вказаним житлом, оскільки той запевнив, що є його власником. У подальшому, бажаючи реалізувати своє право судді на поліпшення житлових умов забезпечення службовим житлом за місцезнаходженням суду органами місцевого самоврядування, 21 листопада 2017 року звернулася до відповідача з проханням зарахувати її на чергу по забезпеченню житловою площею, вказавши при цьому місцем свого проживання у смт. Козова «спірну квартиру» по АДРЕСА_3 . У подальшому вона отримала відповідь, що у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості про власника вказаної квартири відсутні. Після чого, вона повторно звернулася із заявою до відповідача про забезпечення її житловою площею, із долучення копії згаданого договору оренди квартири. На що отримала відповідь, що ця квартира є комунальною власністю й належить Козівській селищній раді Тернопільської області, а позивач у свій час був користувачем цієї квартири, яка тоді перебувала у статусі службового житла. 09 квітня 2020 року ТУ ДСА України у Тернопільській області звернулася до відповідача із клопотанням щодо можливості та умов передач згаданої квартири для проживання судді Козівського районного суду Тернопільської області. На що відповідач 22 травня 2020 року прийняв рішення №-2188 , яким включив «спірну квартиру» до числа службових жилих приміщень. Згодом, на підставі її звернення від 09 липня 2019 року №-69 службове жиле приміщення - згадана квартира, була надана їй, як судді вказаного вище суду на період виконання її повноважень. На підставі цього рішення їй було видано ордер на вселення у цю квартиру. Звертає увагу суду на те, що слід вважати технічною помилкою невірне вказання року у даті прийняття такого рішення, де замість «2019» слід вважати правильним «2020». Вважає, що перевід «спірної квартири» у статус службової проведено відповідачем із дотримання вимог закону й відповідних нормативних актів. Як зазначає третя особа, вказана квартира на час прийняття відповідачем такого рішення належала на праві комунальної власності відповідачу й станом на 22 травня 2020 року не була передана відповідачем у користування іншим особам, а тому з точки зору житлового законодавства вважалася вільним жилим приміщенням. Також ОСОБА_2 звертає увагу суду на те, що позивач у спірній квартирі не проживав вже більше ніж три роки, оскільки з березня 2017 року саме вона постійно проживала у цьому житлі. Як вважає третя особа ОСОБА_2 представлений позивачем ордер надавав йому лише право на вселення у службове приміщення у 2005 році, але аж ніяк не був свідченням його права користування «спірною квартирою». Так, на час прийняття оскаржуваного рішення - 22 травня 2020 року, вказана квартира не перебувала ані у власності позивача ОСОБА_1 , ані не була передана йому у користування на підставі укладеного договору найму, а тому вважалася вільним житловим приміщенням. Також, як вважає третя особа ОСОБА_2 , із припиненням трудових відносин позивача, як працівника прокуратури із його роботодавцем й після зміни статусу такої квартири (по тексту пояснень - очевидно з службового на комунальний), позивач втратив право на користування цієї квартирою й був зобов`язаний її звільнити. З огляду на вказане вважає, що у позивача немає правових підстав для оскарження рішень відповідача від 22 травня 2020 року та від 09 липня 2020 року, оскільки вони прийняті із дотриманням законодавства України і не порушують нічиїх прав.

У відповідь на письмові пояснення третьої особи ОСОБА_2 сторона позивача подала свої письмові пояснення, зміст яких фактично є тим самим, що й позовної заяви.

Заслухавши вступні слова позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Борової Л.В., взявши до уваги подані учасниками справи згадані заяви по суті справи, дослідивши надані сторонами письмові докази й надавши їм оцінку на предмет належності, допустимості та достатності у їх логічному взаємозв`язку, з врахування встановлених фактичних обставин справи суд вважає, що до виниклих між сторонами правовідносин слід застосувати такі норми процесуального та матеріального права.

Положеннями статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями ч.5 ст.81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP (далі - Положення № 37), затвердженим Постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 04.02.1988, визначено порядок надання службових жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду і користування ними.

Так, згідно п.2 Положення №37, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (пункт 2 Положення № 37).

Відповідно до пунктів 3, 4 Положення № 37 жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. До числа службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

У відповідності до нотаріально посвідченого та зареєстрованого в реєстрі під №-68 договору купівліпродажу чотирьохкімнатної квартири, 25 січня 2002 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали, а Козівська селищна рада купила у них чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 ( т.1 а.с. 23).

У подальшому виконавчий комітет Козівської селищної ради 16 липня 2002 року прийняв рішення за №-116 «Про закріплення службового житлового приміщення», враховуючи рішення виконкому Козівської селищної ради №-181 від 20 листопада 2001 «Про договір між прокуратурою Тернопільської області та Козівською селищною радою від 31 жовтня 2001 року», рішення виконкому селищної ради №-7 від 22 січня 2002 року про затвердження проміжного договору на предмет купівлі-продажу житлової квартири між Козівською селищною радою та співвласниками квартири АДРЕСА_2 гр. гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 від 25 січня 2002 року, лист прокуратури Тернопільської області № 11/65 від 01 березня 2002 року «Про забезпечення працівників органів прокуратури службовими жилими приміщеннями», яким, на підставі ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», та врахувавши, що на придбання квартири використані бюджетні кошти, виконком селищної ради вирішив закріпити 4-х кімнатну квартиру по АДРЕСА_1 , як службове приміщення та передати її на баланс Козівського комбінату комунальних підприємств. ( а.с. 24 т. 1).

16 липня 2002 року виконавчий комітет Козівської селищної ради прийняв рішення за №-117 «Про видачу ордера на вселення в службове житлове приміщення», яким надав службове житлове приміщення по АДРЕСА_1 прокурору Козівського району Патра Ярославу Семеновичу та видав ордер на вселення у вказане житло на нього та склад його сім`ї 4 чол. ( а.с.25 т.1).

Позивач ОСОБА_1 призначений прокурором Козівського району Тернопільської області строком на п`ять років відповідно до наказу Генерального прокурора України №-528к від 26 квітня 2005 року ( а.с. 27 т.1).

07 жовтня 2005 року виконавчий комітет Козівської селищної ради прийняв рішення за №-185 «Про видачу ордера на вселення в службове житлове приміщення», яким надав службове житлове приміщення по АДРЕСА_1 прокурору Козівського району ОСОБА_1 та видав йому ордер на вселення у вказане житло складу сім`ї 3 чол. та зобов`язав укласти договори з організаціями надавачами житлово-комунальних послуг ( а.с.28 т.1).

У відповідності до ордера на житлове приміщення №-484 від 13 жовтня 2005 року, він є виданим ОСОБА_1 з сім`єю з 3 чоловік на право зайняття житлового приміщення житловою площею 46,8 кв.м., яке складається з чотирьох кімнат у службовій квартирі за адресою АДРЕСА_1 . Підстава видачі ордера рішення виконкому Козівської селищної ради №-185 від 07 жовтня 2005 року Також зазначено, що цей ордер є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення, при вселенні він здається у відповідну житлово-експлуатаційну контору і дійсний він на протязі 30 днів. Зазначено склад сім`ї: голова сім`ї ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_8 (а.с.29 т.1).

25 травня 2010 року виконавчий комітет Козівської селищної ради Тернопільської області прийняв рішення №-76 «Про виключення квартири по АДРЕСА_1 із числа службових», яким виключив 4-х кімнатну житлову квартиру по АДРЕСА_3 із числа службових приміщень у зв`язку з тим, що у прокуратури Козівського району відпала потреба в користуванні службовим житлом та вирішено розглянути питання продажу вказаної квартири прокурору Козівського району ОСОБА_1 на черговій сесії селищної ради ( а.с. 30 т.1).

Як вбачається із витягу з протоколу №-41 другого засідання шістнадцятої сесії п`ятого скликання від 11 червня 2010 року Козівської селищної ради Тернопільської області, а саме із « порядку денного», під №-68 зазначено «Про звернення гр. ОСОБА_1 ( доповідач Прийдун О.І.) за результатами голосування з цього питання ; «за» - 9, «проти» - 2, « утрималося» - 7, рішення не прийняте ( а.с.31 т.1).

Постановою Козівського районного суду Тернопільської області від 18 січня 2013 року (справа № 1908/516/2012, 2а/600/1/2013), за результатами розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до Козівської селищної ради в особі селищного голови Вацлавського П.Ю., третя особа на стороні відповідача прокуратура Тернопільської області, про скасування рішення Козівської селищної ради «Про включення квартири по АДРЕСА_1 в число службових» від 12 квітня 2011 року №-180, вирішено позовні вимоги задовольнити, рішення Козівської селищної ради №-180 від 12 квітня 2011 року другої сесії шостого скликання Козівської селищної ради «Про включення квартири по АДРЕСА_1 скасовано. Таке рішення суду має законну силу( а.с.49-50 т.1).

19 квітня 2019 року, листом №-01-424.3-09 адресованому ОСОБА_2 Ю Козівський селищний голова Адамів Я.Ю. зокрема повідомив, що квартира по АДРЕСА_1 є комунальною власністю. Також у листі зазначено, що ОСОБА_1 дійсно був користувачем вказаної квартири, як службової. Проте вказану квартиру було виключено з числа службових жилих приміщень для проживання працівників прокуратури Козівського району у результаті винесення рішення Козівським районним судом Тернопільської області від 18 січня 2013 року ( а.с. 101 т.2).

У подальшому, начальник Територіального управління ДСА у Тернопільській області звернувся до відповідача із листом від 09 квітня 2020 року №-01-298/20, у якому, посилаючись на інформацію вказану вище у листі від 19 квітня 2019 року №-01-424.3-09 Козівського селищного голови Адаміва Я.Ю. адресованому ОСОБА_2 й розцінивши таку інформацію, як наявність у власності Козівської селищної ради Тернопільської області вільних та не переданих у власність/користування квартир, з метою забезпечення базових побутових потреб судді Козівського районного суду Тернопільської області ОСОБА_2 та забезпечення унормування відносин, що склалися, просив Козівську селищну раду розглянути питання щодо можливості та умов передачі в користування Козівського районного суду Тернопільської області для проживання судді цього суду ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 . При цьому також викладено прохання повідомити територіальне управління ДСА України у Тернопільській області, як розпорядника коштів Козівського районного суду Тернопільської області щодо умов передачі в найм зазначеного житла (в тому числі оплатності / безоплатності того чи іншого договору) для забезпечення належного виконання вказаною суддею своїх повноважень та забезпечення її базових житлових потреб на період виконання обов`язків судді вказаного суду ( а.с. 104-105 т.2).

Рішенням сорок другої сесії сьомого скликання Козівської селищної ради від 22 травня 2020 року №-2188, за наслідками розгляду та обговорення звернення територіального управління ДСА України у Тернопільській області від 09 квітня 2020 року №-01-298/20 щодо можливості та умов передачі квартири по АДРЕСА_1 для проживання судді Козівського районного суду, керуючись нормами Житлового Кодексу Української РСР та законом України «Про місцеве самоврядування», вирішено включити до числа службових житлових приміщень чотирикімнатну квартиру по АДРЕСА_1 . Доручити виконавчому комітету Козівської селищної ради здійснити організаційні заходи щодо надання вказаного службового жилого приміщення судді Козівського районного суду ОСОБА_2 на час виконання нею службових повноважень ( а.с. 53 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Козівської селищної ради від 09 липня 2019 року №-69, за наслідками розгляду та обговорення звернення суддів Козівського районного суду від 06 липня 2020 року вх. №-№ Г-470/104/7.20/8.5 про надання службового жилого приміщення по АДРЕСА_1 , врахувавши рішення Козівської селищної ради від 22 травня 2020 року №-2188 «Про включення квартири по АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень», на підставі норм Житлового Кодексу України, ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», керуючись Постановою Ради Міністрів УРСР №37 від 04 лютого 1988 року «Про службові жилі приміщення», вирішено надати службове жиле приміщення, а саме: чотирикімнатну квартиру в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 судді Козівського районного суду на період виконання повноважень судді Козівського районного суду. Та видати ордер на вселення у вказане службове жиле приміщення, яке складається з чотирьох кімнат житловою площею 49,6 кв.м. судді Козівського районного суду ОСОБА_2 на сім`ю в складі чотирьох осіб ОСОБА_9 , син ОСОБА_10 , дочка ОСОБА_11 ( а.с. 54 т.1).

Як вбачається із корінця ордера на службове жиле приміщення №-486, виконавчий комітет Козівської селищної ради 29 липня 2020 року видав ордер на ім`я судді Козівського районного суду ОСОБА_2 з сім`єю з 4-х чоловік на право зайняття службового жилого приміщення жилою площею 49,6 кв.м., яке складається з чотирьох кімнат у ізольованій комунальній квартирі за адресою АДРЕСА_1 . Ордер видано на підставі рішення виконавчого комітету від 09 липня 2020 року №-69. Також вказано склад сім`ї ОСОБА_2 - чоловік та двоє дітей. Ордер одержано ОСОБА_2 29 липня 2020 року ( а.с. 55 т.1).

Згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно… сформованої 20 травня 2020 року квартира АДРЕСА_2 в цілому перебуває у комунальній власності Козівської селищної ради( а.с. 56 т.1).

Як вважає суд, твердження третьої особи ОСОБА_2 про те, що станом на 22 травня 2020 року спірна квартира не було передана її власником - Козівською селищною радою Тернопільської області у користування іншим особам, а тому з точки зору житлового законодавства вважалась вільним жилим приміщенням не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, як вбачається із записів у паспорті громадина України позивача ОСОБА_1 (серія НОМЕР_1 , виданого 11 червня 2009 року Козівським РВ УМВС України в Тернопільській області), його зареєстрованим місцем проживання з 23 вересня 2005 року є квартира АДРЕСА_4 ( а.с.16 т.1).

У відповідь на запит суду про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться у реєстрі територіальної громади/Єдиному державному демографічному реєстрі про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою : АДРЕСА_1 , Козівський селищний голова Сергій Добалюк надіслав відповідь від 05 липня 2021 року №-01-1542/3-09. Як вбачається із відповіді на згаданий запит, згідно даних реєстру територіальної громади ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ПГУ НОМЕР_1 виданий 11 червня 2009 року, орган видачі Козівський РВ УМВС України в Тернопільській області (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Відомості про інших зареєстрованих осіб за даною адресою в реєстрі територіальної громади відсутні (а.с.29 т.2).

Також, щодо вказаного вище запиту суду, 03 лютого 2022 року за №-01-185/3-09 Козівським селищним головою Сергієм Добалюком додатково повідомлено суду, що у вказаній вище інформації від 05 липня 2021 року, допущено описку у прізвищі зареєстрованої особи за зазначеною вище адресою. Зокрема вказано ОСОБА_12 , а правильно повинно бути ОСОБА_1 . Відтак Козівська селищна рада просить суд правильним вважати прізвище « ОСОБА_1 », інші відомості без змін(а.с. 117 т.2).

Отже, як встановлено у судовому засіданні, про розгляд та прийняття оскаржуваних позивачем рішень виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №2188 від 22 травня 2020 року «Про включення квартири по АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень» та №69 від 09 липня 2019 року «Про надання службового жилого приміщення», позивача ОСОБА_1 повідомлено не було.

Суд вважає, що без участі та без відома позивача, вирішуючи питання щодо житла, яке перебуває у його законному користуванні, а саме щодо зміни статусу такого житла з комунального на службове та про надання такого житла для користування іншим особам, а саме третій особі ОСОБА_2 із членами її сім`ї, відповідач діяв не у відповідності до закону, оскільки позивач мав право бути поінформованим про розгляд питань, що стосуються його житлових прав.

Суд звертає увагу, що всупереч вищевказаному листу начальника ТУ ДСА України в Тернопільській області, у вказаних рішеннях відповідача не вказано, що так зване «службове житло» передається в користування (закріплюється) за Козівським районним судом Тернопільської області, також відсутня інформація про те, чи визначені умови передачі в найм такого житла судді ОСОБА_2 , в тому числа платні вони чи ні.

Суд також констатує, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачем не враховано й залишено поза увагою той факт, що переведення комунального житла у службове є можливим лише за умови, що таке житло є вільним. Під поняттям «не є вільне», суд розуміє, що воно є наданим на законних підставах іншим особам й вони мають право на користування таким житловим приміщенням й не позбавлені такого права у визначеному законом порядку.

Як зазначено вище, позивач ОСОБА_1 на правомірних підставах набув право користування згаданою квартирою. Також, як на час прийняття оскаржуваних рішень відповідача, так і на даний час, у визначеному законом порядку позивач такого права користування не був і не є позбавлений, оскільки є зареєстрованим у такому житлі, яке з січня 2013 року мало статус комунального.

Вказані факти стороною відповідача та третьою особою у поданих заявах по суті справи фактично не заперечені й не спростовані.

Суд погоджується із твердженням третьої особи ОСОБА_2 , що представлений позивачем ордер надавав йому лише право на вселення у службове приміщення у 2005 році, але аж ніяк не був свідченням його права користування «спірною квартирою». Дійсно, у цьому випадку вказаний ордер не є належним доказом права позивача на користування згаданим житловим приміщенням. У цій частині, як вже зазначено вище, відповідачем надано суду належний доказ права користування позивача згаданим житловим провіщення його реєстрація у вказаному житлі, яка й надає право на користування ним. Належного доказу про втрату чи позбавлення позивача такого права рішення уповноваженого органу, прийнятого в порядку визначеному чинним законодавством України, суду не надано.

Із наведених вище підстав, суд вважає необґрунтованими твердження третьої особи ОСОБА_2 , що після припинення трудових відносин і зміни статусу «спірної квартири» позивач ОСОБА_1 втратив право на користування нею, як житловим приміщенням.

Відтак, суд приходить до висновку, що на час прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, майно, яке було предметом таких рішень, не було вільним і з врахуванням положень пунктів 3, 4 Положення № 37, правових підстав для переводу такого житла із комунального в службове, у відповідача не було, а тому рішення відповідача №2188 від 22 травня 2020 року «Про включення квартири по АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень» не є прийнятим у відповідності до закону.

Як похідне від такого неправомірного рішення є таким, що не відповідає вимогам закону й оскаржуване рішення відповідача №69 від 09 липня 2019 року «Про надання службового жилого приміщення» третій особі ОСОБА_2 ..

Як вважає суд такими рішеннями відповідача порушено законні права позивача на користування житловим приміщенням і воно підлягає поновленню шляхом задоволення заявлених уточнених вимог скасуванню оскаржуваних позивачем рішень відповідача в цілому.

На підставі вищевикладеного, керуючись. ст.ст. 2, 4, 12, 14, 76-78, 200, 206, 258, 263-265, 268, 282, 284 ЦПК України, Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Скасувати рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №2188 від 22 травня 2020 року «Про включення квартири по АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень».

Скасувати рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №69 від 09 липня 2019 року «Про надання службового жилого приміщення».

Судові витрати у виді сплаченого при поданні позову судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп, стягнути на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача Козівської селищної ради Тернопільської області.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: Козівська селищна рада Тернопільської області, 47600, вул.Грушевського, 32, смт.Козова Тернопільської області, .

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , місце перебування: АДРЕСА_6 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції Тернопільського апеляційного суду через Бережанський районний суд Тернопільської області.

У відповідності до ч.6 ст. 259 ЦПК України, рішення суду в повному обсязі складено 27 травня 2022 року.

Суддя Бережанського районного суду

Тернопільської області Н.П.Німко