Справа №295/1876/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі: головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі Заріцькому О.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, Комунальне підприємство «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради про визнання недійсними договорів відчуження майна,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулась із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , де зазначила, що вона є спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час оформлення спадкових прав позивачем з`ясовано, що 17.11.2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_3 набув у власність вказане нерухоме майно.

В подальшому квартира за договором дарування від 09.02.2018 року набута у власність ОСОБА_2

Войнова ОСОБА_6 зауважує, що у ОСОБА_5 не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань укладати 17 листопада 2000 року з відповідачем ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири, а відповідний договір був складений та оформлений навмисно шляхом підробки підпису ОСОБА_5 .

Протягом всього життя ОСОБА_5 позивач підтримувала з ним постійний зв`язок. Жодного разу ОСОБА_5 не обмовлювався про те, що продав квартиру особі, якій на день укладання договору виповнилося лише 18-ть років.

Крім того, протягом більш як вісімнадцяти років ОСОБА_5 проживав у неналежній йому квартирі, яка виступила предметом договору.

Позивач вказує на відсутність волевиявлення ОСОБА_5 на відчуження квартири, фактичну підробку договору купівлі-продажу, та просить визнати недійсним договір дарування від 09.02.2018 року, скасувати запис про державну реєстрацію права власності, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17.11.2000 року.

Ухвалою суду від 14.02.2020 року позов забезпечено шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 26.02.2020 року по справі відкрите загальне позовне провадження, 07.09.2020 року вирішено питання про витребування у приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича доказів, а також про допит свідків.

На підставі ухвали від 10.12.2020 року застосоване тимчасове вилучення доказів у приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича.

Згідно ухвали суду від 18.02.2021 року витребувано докази у Житомирського обласного нотаріального архіву.

Ухвалою суду від 10.03.2021 року витребувано докази з Житомирського обласного державного нотаріального архіву; Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області; Приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Слюсара Валентина Володимировича; АТ «Державний ощадний банк України»; АТ КБ «Приватбанк»; Виконавчого комітету Житомирської міської ради.

30.06.2021 року витребувано у Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» оригінали договорів, укладених із ОСОБА_5 .

Згідно ухвали суду від 02.11.2021 року по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу та судово-технічну експертизу документа, провадження у справі зупинене.

Провадження у справі поновлене 07.09.2022 року

В судовому засіданні представник позивача підтримав наведені вимоги відповідно до викладених у позовній заяві обставин.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечував можливість задоволення позову.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, про час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Судом встановлено, що за невідомих обставин виконане формування документа за реквізитами: «Договір купівлі-продажу квартири, місто Житомир, сімнадцяте листопада двотисячного року».

За змістом «договору» ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 .

«Договір» посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Носаль Г.М.

15.12.2000 року вчинено реєстраційний напис про реєстрацію квартири на праві власності за ОСОБА_3 , запис № 12378.

В подальшому, 09.02.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

Договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. за реєстровим номером 190, зареєстрований Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 лютого 2018 року, номер запису про право власності: 27471640.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно довідки приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака В.Я. у його проваджені знаходиться спадкова справа № 40/2018 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 Ройтблата ОСОБА_7 , останнє місце проживання: АДРЕСА_2 .

Із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_8 , яка прийняла спадщину.

Положеннями ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.1 ст.1220 ЦК України).

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 Ройтблата ОСОБА_7 , а тому, прийнявши спадщину шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, набула речових прав на спірну квартиру з відповідною можливістю захисту цих прав, в тому числі у судовому порядку.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизу та судово-технічної експертизи документа № КСУ-19-21/39378 від 11.08.2022 року підпис від імені ОСОБА_5 в графі «Продавець» в договорі купівлі-продажу квартири від 17.11.2000 року, укладеному між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідченому приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Носалем Г.М. та зареєстрованому в реєстрі за № 878, виконаний не ОСОБА_5 , і іншою особою.

Зі зворотного боку договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2000 року, укладеному між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідченому приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Носалем Г.М. та зареєстрованому в реєстрі за № 878, першим було виконано зображення відбитки печатки «Приватний нотаріус Житомирський міський нотаріальний округ Носаль Герман Михайлович», другим виконано друкований текст (лінії графлення), третіми нанесено підписи у графах «Продавець», «Покупець», Приватний нотаріус».

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

З огляду на відповідне нормативне врегулювання, з урахуванням досліджених доказів суд приходить до висновку про те, що «договір» купівлі-продажу квартири із проставленими за текстом документа відомостями про продавця ОСОБА_5 , покупця ОСОБА_3 , а також зазначеними за таким «договором» істотними умовами правочину, не укладався ОСОБА_5 , а тому фактично є неукладеним.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині другій статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові № 145/2047/16-ц звернула увагу на те, що «такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц».

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що у справі, що розглядається, позивач, звернувшись з вимогою про визнання недійсними договорів оренди як таких, що ним не підписувались, умови їх не погоджувались, обрав неефективний спосіб захисту.

Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Суд підкреслює вищенаведений висновок про неукладеність договору, що може мати наслідком пред`явлення вимог в розрізі захисту порушеного права позивача у зв`язку з відсутністю волі спадкодавця на відчуження майна.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Аналіз положень наведених норм законодавства, а також вищевказані висновки суду про відсутність справжнього волевиявлення власника майна ОСОБА_5 , на відчуження належної йому квартири, вказують на існування ефективного способу захисту порушених прав спадкоємця як особи, яка набула речове право на спірне майно, саме шляхом на витребування цього майна від добросовісного набувача.

У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року наведено висновок, згідно з яким «у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього».

З огляду на вищенаведене, суд відмовляє у задоволені позову про визнання договорів недійсними внаслідок обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права, що не позбавляє останнього права заявити інші вимоги.

Відповідно до ч.ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Керуючись ст.ст. 158, 258-273 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, Комунальне підприємство «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради про визнання недійсними договорів відчуження майна.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 14.02.2020 року, та скасувати арешт з квартири АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Після набрання рішенням законної сили копію рішення направити до Департаменту реєстрації Житомирської міської ради (10014, м. Житомир, вул. Б.Лятошинського, 15-Б) для виконання.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення суду буде виготовлено 26.12.2022 року.

Суддя: Д.М.Лєдньов