Житомирський апеляційний суд
Справа №274/7675/21 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І.Ю.
Категорія 82 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 274/7675/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про захист прав споживачів, визнання припиненою дію кредитного договору, визнання дій неправомірними, визнання недійсним пункту кредитного договору, зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитом, визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, визнання припиненої іпотеки та зняття заборони на відчуження, стягнення переплачених коштів

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 жовтня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Хуторної І.Ю. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом та просила визнати дію кредитного договору №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеного між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , припиненою з 19.10.2009;

- визнати неправомірними дії АТ КБ "Приватбанк" щодо нарахувань відсотків та пені за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , із дати припинення дії кредитного договору, а саме з 19.10.2009;

- визнати недійсним п.7.1 кредитного договору №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеного між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , щодо зобов`язання позичальника сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту щомісяця у період сплати;

- зобов`язати АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , за відрахуванням нарахованих та сплачених коштів щодо відсотків за користування коштами та пені із врахуванням припинення дії кредитного договору з 19.10.2009, а також з врахуванням сплаченої комісії на інші кредитні платежі згідно встановленого в кредитному договорі порядку;

- визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приват банк" та ОСОБА_1 , у зв`язку із повним виконанням;

- визнати припиненою іпотеку за договором іпотеки укладеним 07.09.2007 між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , предметом якого став житловий будинок, зальною площею 75,2 кв.м та земельна ділянка, загальною площею 2000 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим зняти заборону на відчуження майна;

- стягнути з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 переплачені кошти за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , в сумі 202533,80 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 07.09.2007 між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк» (тепер АТ КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір №ZRSWGK00000202, відповідно до умов якого Банк надав їй кредит на строк до 06.09.2022. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором того ж дня між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено договір іпотеки, предметом якого став житловий будинок, зальною площею 75,2 кв.м та земельна ділянка, загальною площею 2000 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний договір є споживчим кредитом, згідно пункту 7.1 кредитного договору. Окрім того, пунктом 7.1 кредитного договору визначено, що в разі порушення термінів оплати, передбачених п.7.1 (зокрема, оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, Позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Позивач зазначила, що таким чином, сторони договору врегулювали питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання та визначили умови такого повернення коштів.

Із виписки по кредитному договору видно, що у боржника 18.06.2009 почалась безперервна просрочка по сплаті кредиту понад 120 календарних днів, а тому, на думку позивача, договір закінчив дію 19.10.2009 і Банк не вправі був здійснювати нарахування процентів та неустойки за кредитним договором з 19.10.2009.

Крім того зазначила, що відповідач неправомірно нараховував комісію за кредитом, оскільки сплата винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту та винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати є незаконною, так як відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України надання коштів за договором є обов`язком банку. На думку позивача умови споживчого кредиту є нікчемними, а відтак вона має право на здійснення відповідного перерахунку або повернення зайво сплачених коштів.

Вказала, що зобов`язання за кредитним договором є припиненими у зв`язку із повним виконанням та здійсненням переплати за кредитом.

Зазначила, що з урахуванням первинного документу обліку кредитної заборгованості, сформованого відповідачем, враховуючи факт неправомірного утримання комісії, нарахування відсотків та пені після дострокового закінчення дії кредитного договору, вона переплатила кошти за кредитним договором в сумі 7421,54 доларів США, що станом на 07.12.2021 по курсу НБУ становить 202 533,80 грн.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 жовтня 2022 року позовні вимоги задоволено частково та з урахуванням ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 жовтня 2022 року про виправлення описки в другому абзаці резолютивної частини, зобов`язано Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , за відрахуванням сплаченої комісії, з огляду на нікчемність пункту 7.1 цього договору, починаючи із 08.12.2018. У задоволенні решти позову ОСОБА_1 - відмовлено. Стягнуто із Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 908 гривень судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити в частині часткового задоволення позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приват Банк» про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитом, у зв`язку із чи зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 за відрахуванням нарахованих та сплачених коштів щодо відсотків за користування коштами та пені із врахуванням припинення дії кредитного договору з 15.06.2010, а також з врахуванням сплаченої комісії на інші кредитні платежі згідно встановленого в кредитному договорі порядку.

А також скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду від 06.10.2022 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приват Банк» про визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, стягнення переплачених коштів, та ухвалити нове рішення в цій частині, яким:

- визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором № ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 у зв`язку із повним виконанням, іпотеку за договором іпотеки, укладеним 07.09.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (наразі АТ КБ «ПриватБанк»), предметом якого став житловий будинок загальною площею 75,2 кв.м., та земельна ділянка, загальною площею 2000 м. кв., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим зняти заборону на відчуження майна;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 переплачені кошти за кредитним договором № ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 в сумі 183439,56 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що із розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник допустив 120 календарних днів прострочки по сплаті тіла кредиту, яка станом на 15.06.2010 склала 56.18 доларів США (25,28 доларів США простроченої заборгованості за попередні місяці + 30,90 доларів США щомісячний платіж), а тому із цієї дати договір вважається достроково припиненим, що фактично і підтверджується листом ЗАТ КБ «Приват Банк» № від 20.01.2010 про дострокове стягнення заборгованості. Таким чином Банк не вправі був здійснювати і нарахування за кредитним договором із 15.06.2010. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував строки позовної давності по незаконно утриманій комісії як наслідку застосування нікчемного правочину. Вказує, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнані недійсними, а тому він має право на здійснення перерахунку або повернення зайво сплачених коштів.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Гуменюк О.В., який брав участь у справі в режимі відеоконференції, доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Представник АТ КБ «Приватбанк» адвокат Ляхов О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечив, в задоволенні позову просив відмовити. надав відповідні пояснення.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи 07.09.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №ZRSWGK00000202 (а.с.9-14).

Згідно п.7.1 договору Банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти шляхом перерахування на поточний рахунок у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 6000 дол. США на строк з 07.09.2007 по 06.09.2022 включно. Кредит надано на наступні цілі: придбання нерухомості, а також у розмірі 1050 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 даного Договору. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в Період сплати, відсотків за довгострокове погашення кредиту. Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 77,29 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. У разі порушення термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів (а.с.13).

Згідно пункту 2.2.11 договору для здійснення останнього погашення по кредиту позичальник звертається в банк, який надає інформацію про заборгованість позичальника за кредитним договором (кредит, відсотки, пеня, винагорода).

Відповідно до пункту 3.11 договору при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом відсотки, зазначені у пункті 7.5 від суми кредиту, що погашається достроково. Строк внесення позичальником суми процентів - до останньої дати наступного періоду сплати. У випадку повного погашення заборгованості за кредитом дані проценти сплачуються позичальником одночасно з останнім платежем по кредиту в порядку пункту 3.3 даного договору.

Судом також встановлено, що згідно із положеннями п.3.3 договору, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту кошти насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з пунктами 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно з розділом 4 договору, потім - простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом. Частина суми, що залишилася ( у тому числі сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу ) направляється на погашення заборгованості за кредитом, якщо інше не передбачене пунктом 6.8, далі - комісії, винагороди, відсотків, кредиту.

Пунктом 7.4 даного договору передбачено, що згідно статті 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених підпунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,19 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого підпунктами 2.2.2, 2.2.3 даного договору (сплати відсотків за користування кредитом, сплати банку винагороди згідно підпункту 7.1 та 6.2 договору) банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

Відповідно до пункту 5.4 договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, у зв`язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позову.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 07.09.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №ZRSWGK00000202 передала банку в іпотеку житловий будинок зальною площею 75,2 кв.м та земельну ділянку, загальною площею 2000 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-18).

Із виписки АТ КБ «Приватбанк» по кредиту по договору №ZRSWGK00000202 за період 07.09.2007 - 06.12.2021 вбачається, що залишок кредиту на 06.12.2021 на початок періоду по тілу кредиту 6000 дол. США, на кінець періоду - 707,63 дол. США. Крім того, наявна прострочена заборгованість за комісією в розмірі 210 17 дол США та 3,74 дол. США процентів (а.с.21-42, 75-81).

Згідно додаткової угоди від 19.07.2010 до кредитного договору, укладеної між ОСОБА_1 та АТ КБ "Приватбанк", сторонами погоджено розмір річної процентної ставки на рівні 11,62% (а.с.82).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції відмовив у позові в частині визнання недійсним п.7.1 кредитного договору №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007 в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту щомісяця у період сплати з підстав нікчемності правочину в цій частині.

Суд частково задовольнив позовні вимоги, в частині зобов`язання АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , за відрахуванням нарахованої сплаченої комісії у межах строку позовної давності, оскільки наявні законні підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Недійсні правочини поділяються на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки».

Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) вказано, що:

«24. Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами.

25. Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).

26. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що у пункті 1.3.2 кредитного договору сторони погодили плату за управління кредитом, яку позичальник мав вносити щомісячно протягом усього строку користування кредитними коштами з розрахунку 0,3 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру процентів, які позичальник має сплатити банку). У цьому ж пункті договору сторони визначили, що позичальник повинен вносити таку плату у повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого він користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів такого користування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що умову кредитного договору про таку плату слід визнати недійсною.

29. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

30. Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.

31. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

32. Тим не менше, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що немає підстав вважати умову конкретного кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом нікчемною ані з огляду на приписи статті 21 Закону № 1023-XII у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, ані з огляду на приписи статті 228 ЦК України. Ця умова є недійсною як оспорювана.

36. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що практику застосування наведених приписів під час вирішення питання про недійсність (оспорюваність, нікчемність) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни:

36.2. З 13 січня 2006 року також почали діяти нові редакції: статті 18 Закону № 1023-XII, яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті);

36.3. 10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року.

37. Наведені вище приписи ЦК України, Закону № 1023-XII у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, та Закону № 2121-III прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом. Станом на час укладення кредитного договору частина перша статті 21 Закону № 1023-XII передбачала можливість визнання недійсними умов договорів, у тому числі про надання кредитів на споживчі цілі, якщо ці умови обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством.

42. Умова кредитного договору про щомісячне внесення позивачем на користь банку плати за управління кредитом обмежує права позивача як сторони договору та клієнта банку. Ця умова не була спрямована на незаконне заволодіння майном позивача. Її встановлення пов`язане з різним тлумаченням сторонами приписів частини першої статті 21 Закону № 1023-XII у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, та частини третьої статті 55 Закону № 2121-III. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні визначені частиною першою статті 228 ЦК України підстави вважати пункт 1.3.2 кредитного договору таким, що порушує публічний порядок і є нікчемним».

У зазначеній справі суд першої інстанції встановив, що оспорюваними умовами пункту 7.1 кредитного договору №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007 передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту.

Отже, сплата винагороди за надання фінансового інструменту, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою кредитного договору, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що є підставою для визнання недійсною умови кредитного договору про таку плату згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Тому суд першої інстанції зробив помилковий висновок про нікчемність оспорюваного положення кредитного договору, не врахував, що під час вирішення питання про недійсність умови про плату (комісію) за управління кредитом (обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору; частина п`ята статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на момент укладення відповідного кредитного договору №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007 передбачала, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У справі, яка переглядається ПАТ КБ «ПриватБанк» заявив про застосування наслідків сливу позовної давності до спірних правовідносин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги в частині зобов`язання АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , за відрахуванням нарахованої сплаченої комісії у межах строку позовної давності, оскільки наявні законні підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Суд застосував наслідки спливу трирічного строку позовної давності щодо перерахунку боргу в частині сплати комісії та виходив з того, що оскільки із позовом ОСОБА_1 звернулася 08.12.2021, то належить зобов`язати банк Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , за відрахуванням сплаченої комісії, з огляду на нікчемність пункту 7.1 цього договору, починаючи із 08.12.2018 року, тобто у межах платежів за три роки, що передували зверненню до суду.

Колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої відповідно до частини першої статті 261 цього ж Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Оскільки порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» допущено саме в момент укладення кредитного договору від 7 вересня 2007 року, умови якого оспорюються, саме з цього моменту позивач була обізнана про такі умови договору, однак з позовом звернулася у грудні 2021 року. Тому позовна давність за вимогами у цій справі є пропущеною, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 333/5693/16-ц (провадження № 61-2966св21).

За таких обставин апеляційний суд, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання недійсним п.7.1 кредитного договору №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеного між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , щодо зобов`язання позичальника сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту щомісяця у період сплати; зобов`язання АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , за відрахуванням нарахованих та сплачених коштів з врахуванням сплаченої комісії на інші кредитні платежі згідно встановленого в кредитному договорі порядку як похідної вимоги, з підстав пропуску строків позовної давності, оскільки вимоги про визнання недійсним положень кредитного договору щодо встановлення комісії підлягають задоволенню, проте позивач пропустила позовну давність на звернення до суду з таким позовом. Вказані висновки суду узгоджуються із роз`ясненнями Верховного Суду, які викладені в постановах від 21 вересня 2022 року у справі № 404/8154/19, від 28 вересня 2022 у справі № 596/177/17, які апеляційний суд застосовує з огляду на вказівку Великої Палати Верховного суду щодо необхідності застосування останньої правової позиції суду касаційної інстанції (постанова № 755/10947/17 від 30.01.2019).

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції вказав на відсутність підстав для зобов`язання АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 за відрахуванням нарахованих та сплачених коштів щодо відсотків за користування коштами та пені із врахуванням припинення дії кредитного договору з 19.10.2009.

Також судом не встановлено факту надмірної сплати ОСОБА_4 на користь АТ КБ "Приватбанк" коштів за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007 у розмірі 202533,80 грн, оскільки договір не припинив своєї дії 19.10.2009. Тому суд також відмовив у задоволенні і цієї похідної позовної вимоги.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про припинення зобов`язання за кредитним договором №ZRSWGK00000202 у зв`язку із повним виконням суд виходив із недоведеності факту повного погашення боргу за кредитним договором №ZRSWGK00000202 позивачкою.

Крім того, суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання припиненою іпотеки за договором іпотеки укладеним 07.09.2007 між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , предметом якого став житловий будинок, зальною площею 75,2 кв.м та земельна ділянка, загальною площею 2000 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та зняття заборони на відчуження майна, оскільки жодна із визначених ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» підстава для її припинення не встановлена в ході судового розгляду.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Положеннями Цивільного кодексу передбачено певні підстави припинення зобов`язань. Зокрема, частиною 1 статті 599 ЦК встановлено, що зобов`язання припиняється вигнанням, проведеним належним чином.

Вказані приписи статті 599 ЦК співвідносяться з умовами кредитного договору, якими передбачено, що договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором (пункт 5.1 договору).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 526,530 ЦК України з обов`язання має виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Вирішуючи спір в частині зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007 за відрахуванням нарахованих та сплачених коштів щодо відсотків за користування коштами та пені із врахуванням припинення дії кредитного договору з 19.10.2009 суд першої інстанції, встановивши порядок розподілу коштів на погашення заборгованості за умовами пункту 7.1 кредитного договору та те, що прострочена заборгованість, що виникла станом на 18.06.2009 була погашена ОСОБА_4 ще до спливу 120 днів із дня виникнення прострочки, а саме 15.07.2009, коли нею внесено платіж в розмірі 100,7 доларів США, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що із 18.06.2009 у ОСОБА_1 почалася безперервна прострочка по сплаті кредиту понад 120 днів, що відповідно до п. 7.1. Кредитного договору свідчить про закінчення строку дії договору 19.10.2009 не заслуговують на увагу, оскільки із розрахунку заборгованості вбачається, що 18.06.2009 у ОСОБА_1 виникла прострочена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 12,42 долари США та 3,64 долари США прострочених процентів, яка була погашена за рахунок внесеного 15 липня 2009 року платежу у розмірі 100,7 доларів США, яким сплачено прострочену заборгованість за тілом та процентами та частково поточну заборгованість, що визначено п. 3.3. Кредитного договору (а.с. 21-41). Таким чином і доводи скаржника про те, що у банку відсутні підстави для нарахування процентів та пені за кредитним договором, починаючи із 19.10.2009 та що дія договору припинена із 19.10.2009 є безпідставними.

Посилання представника позивача на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги зміст письмових судових дебатів із роз`ясненням можливого часткового задоволення вимоги щодо дострокового припинення дії кредитного договору, застосувавши інший пізніший період, в якому відбувалося прострочення, колегія суддів відхиляє з огляду на положення ч. 3 ст. 49 ЦПК України.

Так, відповідно до положень зазначеної норми, позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання.

Оскільки вимога про застосування іншого періоду, в якому відбувалося прострочення, по суті є предметною зміною позову, відповідна заява про що повинна подаватися стороною в підготовчому судовому засіданні, тому суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги зазначені посилання представника позивача, які викладені в письмовому вигляді на стадії судових дебатів.

Колегія суддів зазначає, що ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи, судами не встановлено факту надмірної сплати ОСОБА_4 на користь АТ КБ "Приватбанк" коштів за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007 у розмірі 202533,80 грн, оскільки договір не припинив своєї дії 19.10.2009, тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні і цієї похідної позовної вимоги.

Відповідно до статті 17 ЗУ «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання зобов`язання припиненим та визнання іпотеки припиненою, суд першої інстанції встановивши недоведеність повного погашення боргу за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007 позивачкою, що свідчить про відсутність підстав для припинення зобов`язання за кредитним договором у зв`язку із повним виконанням, також правильно відмовив у задоволенні позову в частині визнання іпотеки припиненою з огляду на відсутність підстав, передбачених ст. 17 Закону України «Про іпотеку» за встановлених судом обставин.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню, про що зазначено в мотивах цієї постанови, із ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. В решті рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 жовтня 2022 року в частині вирішення спору щодо зобов`язання Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , за відрахуванням сплаченої комісії, з огляду на нікчемність пункту 7.1 цього договору, починаючи із 08.12.2018, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених у цій постанові.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26.12.2022.

Головуючий Судді