Житомирський апеляційний суд
Справа №289/1515/21 Головуючий у 1-й інст. Кириленко О. О.
Категорія 31 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Франчука В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 289/1515/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Радомишльської міської ради Житомирської області про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кириленка О.О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому заначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_5 . Після смерті батька відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок був особистою приватною власністю спадкодавця, оскільки шлюб між її батьками розірваний 21 січня 1985 року. За життя мати не ставила питання про визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя й не претендувала на Ѕ частину даного житлового будинку. Між батьком та матір`ю не було судових спорів з приводу статусу вказаного житла та у добровільному порядку вони не визнавали цей житловий будинок спільною сумісною власністю.

Також ОСОБА_1 зазначає, що у 2012 році батько приватизував земельну ділянку площею 0,0715 га, з кадастровим номером :06:001:0763, яка розташована за вказаною адресою. Набувши в особисту приватну власність цей житловий будинок та земельну ділянку, батько 10 грудня 2012 року подарував вказане нерухоме майно їй, що підтверджується відповідними договорами дарування. При цьому, у договорі дарування житлового будинку вказано, що житло є спільною сумісною власністю подружжя й договір укладається зі згоди дружини дарувальника. Однак, це не відповідає дійсності, оскільки зазначене майно є особистою власністю дарувальника й на нього не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка стверджує, що з метою захисту свого порушеного права змушена звернутися до суду, оскільки відповідачі відмовляються у добровільному порядку визнавати той факт, що вказаний житловий будинок належав на праві приватної власності її батьку й не є спільним сумісним майном подружжя.

Таким чином, просила визнати житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,0715 га ( кадастровий номер :06:001:0763) такими, що на момент укладення договору дарування від 10 грудня 2012 року, належали її батьку ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності, а не на праві спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Зокрема, зазначає, що суд залишив поза увагою її доводи про належність вказаного майна її батьку на праві особистої приватної власності.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що шлюб між батьками ОСОБА_1 : ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , розірваний 21 січня 1985 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_4 .

Долучена до апеляційної скарги копія рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 жовтня 2013 року у справі 3289/371/13-ц свідчить про те, що після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняли її діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Під час розгляду даної справи судом також було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер брат позивачки ОСОБА_6 . Після його смерті спадщину прийняла дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3

10 грудня 2012 року між позивачкою та її батьком ОСОБА_5 укладені договори дарування, відповідно до яких ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, площею 0,0715 га ( кадастровий номер :06:001:0763), яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та розташована за вказаною адресою. Зазначені договори дарування посвідчені приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Камінською Л.В. 10 грудня 2012 року та зареєстровані в реєстрі за №3287, №3290.

У договорі дарування житлового будинку зазначено, що це майно належить дарувальнику на праві спільної сумісної власності подружжя та даний договір укладений зі згоди його дружини.

Також в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_9 про надання згоди на дарування її чоловіком цього житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 жовтня 2013 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком.

Цим же рішенням задоволено зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнано частково недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 10 грудня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , в 1/8 частині вказаного житлового будинку.

Визнано частково недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,715 га з кадастровим номером :056:001:0763, яка розташована в АДРЕСА_1 , укладений 10 грудня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , в 1/8 частині цієї земельної ділянки.

Також визнано недійсним державний акт про право власності на землю серії ЯМ №740326, виданий Радомишльською міською радою на ім`я ОСОБА_5 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/16 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/16 частину земельної ділянки площею 0,715 га з кадастровим номером :056:001:0763.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/16 частину зазначеного житлового будинку та на 1/16 частину цієї земельної ділянки.

Відповідно до приписів частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та (або) необгрунтованість заявлених вимог.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Предметом позовних вимог ОСОБА_1 у цій справі є визнання вказаного нерухомого майна таким, що належало її батьку ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності.

Колегія суддів вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту не є ефективним та не матиме для неї жодних правових наслідків, оскільки належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 встановлена судом під час розгляду справи №289/371/13-ц й рішенням суду у цій справі за відповідачами визнано право власності по 1/16 частині вказаного житлового будинку та земельної ділянки, за кожним, як за спадкоємцями майна після смерті ОСОБА_6 , який, у свою чергу, прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 . Зазначене рішення є чинним та не скасоване у встановленому законом порядку.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 грудня 2021 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: