КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №939/2722/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" на рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Герасименко М.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" про стягнення компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати,-

встановив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Позовні вимоги мотивує тим, що у період з 01 червня 2012 року по 03 червня 2019 року знаходилася у трудових відносинах з Державним підприємством «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України».

Вказує, що на день звільнення за власним бажанням 03 червня 2019 року на підставі статті 38 КЗпП України (наказ № 107 від 30 травня 2019 року) відповідачем нарахована, але не виплачена своєчасно заробітна плата за період часу з 01 травня 2019 року по 03 червня 2019 року у сумі 11 691 гривня 70 копійок та не виплачена компенсація за невикористану відпустку за 84 календарних дні, що становить 38 287 гривень 79 копійок.

Відмову виплатити усі кошти, які слід було виплатити на день звільнення з роботи, відповідач обґрунтував відсутністю грошових коштів.

Вказує, що в день звільнення 03 червня 2019 pоку відповідач письмово не повідомив позивачку про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів за період часу з 01 травня 2019 року по 03 червня 2019 року, що є порушенням частини 1 статті 116 КЗпП України.

Вказує, що в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 04 червня 2019 року по 24 липня 2020 року (дата фактичного розрахунку по заробітній платі), що складає 288 робочі дні, тому сума, яку слід стягнути, за весь час затримки, на користь позивачки складає: 260 136 гривень 00 копійок ( 19 871 гривня 42 копійки /фактична заробітна плата за останні два місяці роботи / : 22 днів / кількість фактично відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи / = 903 гривні 25 копійок.

Зазначає, що рішенням Бородянського районного суду від 04 березня 2020 року стягнуто з державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток, що складає в сумі 148 133,00 гривні за період затримки з 04 червня 2019 року по 20 січня 2020 року. 24 липня 2020 року фактична дата повного розрахунку по заробітній платі, що складає всього 288 робочих дні з 04 червня 2019 року по 24 липня 2020 року, тому загальна сума складає всього 260 136 гривень 00 копійок.

Уважає, що з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі компенсації середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати з 21 січня 2020 року по 24 липня 2020 року у розмірі 112 003,00 гривні (260 136,00-148 133,00= 112 003,00 грн), оскільки фактично остаточний день розрахунку по заробітній платі був 24 липня 2020 року.

Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути з державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 112 003 гривні 00 копійок.

Бородянський районний суд Київської області рішенням від 23 лютого 2022 року позов задовольнив частково.

Стягнув з державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 109 293,25 гривень.

Стягнув з державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" на користь ОСОБА_1 витрати на судовий збір у розмірі 1092,93 гривень.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ДП "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що з 11 жовтня 2019 року і по сьогоднішній день Печерський районний відділ Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) здійснює примусове виконання ряду судових рішень та рішень інших органів державної влади щодо стягнення з державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» заборгованості у рамках зведеного виконавчого провадження № 60548518.

Так, 11 жовтня 2019 року з метою забезпечення виконання судових рішень та рішень органів державної влади, ДВС наклало арешт на грошові кошти, що містяться, зокрема, на рахунках ДП «ДБК» у AT «ОЩАДБАНК», ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та всіх інших рахунках.

12 червня 2020 року наказом ДП «ДБК» № 101 установлено, що поточний рахунок у ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» використовується підприємством виключно для проведення розрахунків по заробітній платі із працівниками ДП «ДБК», а також для виплати податків та інших обов`язкових платежів (ПДФО, Військовий збір, ЄСВ тощо). Тобто поточний рахунок у ПАТ «УКРГАЗБАНК» використовується підприємством для накопичення грошових коштів від контрагентів виплати працівникам заробітної плати, а також сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Водночас, рахунок для проведення обов`язкових платежів соціальним фондам, а також для оплати часу тимчасової непрацездатності працівників підприємства (лікарняні), також не може використовуватися для перерахування на нього грошових коштів за результатами ведення господарської діяльності.

Вказує, що підприємство володіє коштами, але фактично позбавлено можливості використовувати рахунки для виплати заробітної плати. Також, підприємство не володіє інформацією про списання коштів з його рахунку на користь працівників за дорученнями ДВС.

Вказує, що 04 березня 2020 року Бородянський районний суд Київської області виніс рішення у справі № 939/2842/19 за позовом ОСОБА_1 до ДП «ДБК» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, яким повністю задовольнив вимоги позивачки.

Зазначає, що постановою старшого державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 30 листопада 2020 року у виконавчому провадженні №63155486 закінчено на підставі виконання виконавчого листа №939/2842/19, виданого Бородянським районним судом Київської області.

Вказує, що суд першої інстанції не розглянув та не задовольнив клопотання підприємства від 28 січня 2022 року про залучення до розгляду третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а саме Печерський районний відділ Державної виконавчої служби у місті Києві.

Звертає увагу, що за даними ДВС підприємство виплатило всі належні позивачці кошти.

Посилаючись на те, що вина підприємства у невиплаті належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відсутня, просить суд скасувати судове рішення Бородянського районного суду Київської області у справі № 939/2722/21 від 23 лютого 2022 року повністю і ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольнивши частково позов, суд першої інстанції вказав, що відповідачем не здійснено своєчасно розрахунок з позивачкою. При цьому, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність. Зазначив, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до Порядок обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100.

Відтак, суд першої інстанції зробив висновок, що позов підлягає задоволенню у розмірі 109293,25 гривень.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (така позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), а також Верховний Суд України навів такий висновок у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16-ц.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Разом з цим, аналіз наведеного дозволяє зробити висновок, що компенсація за затримку розрахунку при звільненні не є заробітною платою, відтак для такої вимоги встановлені строки звернення до суду за захистом свого права.

У цій справі установлено, що згідно наказу №169 ОСОБА_1 прийнято на роботу з 01 червня 2012 року на посаду бухгалтера 2-ї категорії відділу бухгалтерського обліку та аудиту з посадовим окладом згідно штатного розкладу (а.с.5).

З даних витягу з наказу №107 установлено, що ОСОБА_1 звільнено з 03 червня 2019 року за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України із здійсненням розрахунку за фактично відпрацьований час на дату звільнення, в тому числі виплати компенсації за 84 календарні дні невикористаної основної щорічної відпустки (а.с.6).

З даних довідки №75-03/20 від 02 березня 2020 року установлено, що станом на 28 лютого 2020 року борг по заробітній платі ОСОБА_1 становить: за травень 2019 - 11343,94 грн; червень 2019 - 38635,55 грн (а.с.12).

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 04 березня 2020 року з відповідача на користь позивачки стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 49979,49 грн та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 148133 грн (а.с. 14)

З даних довідки ДП "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" № 200-05/21 від 19 травня 2021 року установлено, що борг з виплати заробітної плати на користь ОСОБА_1 сплачено повністю 23 липня 2020 року (а.с. 11).

Постановою старшого державного виконавця №63155486 від 30 листопада 2020 року закінчено виконавче провадження про стягнення з ДП "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату ВРУ" на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 148133,00 гривень на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.16,89).

29 липня 2020 року старшим державним виконавцем Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцьким Т.К. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 61784068 про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 49979, 49 грн. У вказаній постанові зазначено, що борг у розмірі 49979, 49 грн перераховано державним виконавцем на реквізити позивачки 23 липня 2020 року (а.с. 92).

Як установлено рішення Бородянського районного суду міста Києва фактично виконано та з позивачкою проведено розрахунок 23 липня 2020 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності коштів для проведення розрахунку колегією суддів відхиляються, оскільки скаржником не наведено об`єктивних підстав, які перешкоджали б обов`язку проведення повного розрахунку із працівником.

Доводи апеляційної скарги в частині залучення в якості третьої Печерського відділу ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) відхиляються.

Установлено, що ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 23 лютого 2022 року у задоволенні клопотання ДП "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" про залучення до участі у справі в якості третьої особи Печерського відділу ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) відмовлено з тих підстав, що права чи охоронювані законом інтереси Печерського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) цим позовом не порушуються.

Відтак, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що клопотання відповідача про залучення третьої особи залишилось не розглянуте, оскільки такі твердження спростовуються матеріалами справи.

Разом з тим, наведені вище правові норми дають підстави для висновку, що для звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати установлено тримісячний строк звернення до суду, який у цій справі слід обраховувати з 23 липня 2020 року.

Як визначено статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Разом з цим, з даних штампу вхідної кореспонденції Бородянського районного суду Київської області установлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду із цим позовом у листопаді 2021 року, в той час як строк звернення до суду з такою позовною вимогою сплив 23 жовтня 2020 року. Поважних причин пропуску установленого законом строку позивачка не зазначає.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП (322-08) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Ураховуючи те, що позивачкою не наведено поважних причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом, термін пропуску є значним (понад один рік), апеляційний суд уважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити саме з цих підстав.

Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Ураховуючи підстави скасування судового рішення, апеляційна скарга задовольняється частково.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1683,00 гривень підлягає стягнення з позивачки на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 лютого 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення такого змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства " Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" про стягнення компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства " Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" судові витрати, пов`язані із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 1683,00 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова