МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2022 р. Справа №370/2311/21

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Тандира О.В., розглянувши у приміщенні суду у смт Макарів Київської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , відповідач), про поділ спільного майна подружжя, в якому зазначила, що з 03.09.1999 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому в них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з матір`ю. З 2019 року сторони не проживають однією сім`єю та не ведуть спільне господарство.

10.10.2000 року ними був придбаний за спільні кошти житловий будинок 1948 року побудови, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (на даний момент вулиця перейменована на Слобідську). Будинок для зручності був зареєстрований на чоловіка.

У вказаному будинку позивач проживає сама разом з дитиною. Так як будинок був побудований у 1948 році, фактично він був не придатним для нормального проживання з дитиною, тому протягом часу з 2016 року по 2020 рік позивач інвестувала всі наявні кошти в реконструкцію вказаного будинку. Чоловік не приймав жодної участі в реконструкції будинку. Кошти, які позивач витратила на реконструкцію будинку були її особистими коштами, які вона отримала від продажу квартири, яка була їй подарована, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Після припинення проживання однією сім`єю вони з чоловіком не можуть дійти згоди щодо розподілу та використання спільного майна, зокрема будинку.

Враховуючи викладене та посилаючись на ст. ст. 60, 61, 63, 69,70 СК України, ст. 372 ЦК України, позивач просила суд:

1) здійснити поділ будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;

2) визнати за нею, ОСОБА_1 , право на Ѕ частину вказаного будинку;

3) судові витрати про справі стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 29.09.202 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою суду від 15.11.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Копію ухвали суду від 15.11.2021 року та позовну заяву з додатками відповідач отримав 30.11.2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №180 (а.с. 69).

09.12.2021 року від відповідача поштовим відправленням (а.с. 70-77) до суду надійшла письмово заява, в якій він зазначив, що повністю визнає позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову; а також клопотання про долучення доказів, в якому просив долучити до матеріалів справи копію технічної документації на житловий будинок, що в АДРЕСА_1 . До клопотання додав квитанцію «Укрпошти» на підтвердження направлення його одночасно і позивачу (а.с. 75).

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне.

Як вбачається із копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 03.09.1999 року (а.с. 44), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , одружились 03.09.1999 року, про що Центральним віддлом реєстрації шлюбів м. Києва зроблено актовий запис №1419. Прізвище після одруження чоловіка та дружини « ОСОБА_5 ».

За час перебування у шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , а.с. 45).

Як вбачається з довідок №160 від 01.11.2018 року (а.с. 46) та № 162 від 02.11.2018 року, ОСОБА_2 , 1970 р.н., та його малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з Інформаційної довідки №272872673 від 01.09.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 56-58), право приватної власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (будинок побудований в 1948 році) зареєстроване 16.10.2012 року за ОСОБА_2 ; підстава виникнення права власності договір дарування №1735 від 10.10.2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дарнопих Т.М.

Відповідно до технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 , виготовленого Макарівським бюро технічної інвентаризації 10.10.2012 року (а.с. 71-74), до складу домоволодіння входить: житловий будинок під літерою «А» 1948 року побудови; сіни «а», веранда «а», літня кухня «Б», сарай «В», погріб «Б під», сарай «Г», уборна «Д», огорожа №2-10, тротуар І.

Надана позивачем копія технічного паспорту на будинок садибного типу 2020 року побудови, що по АДРЕСА_3 , судом не досліджується та до уваги не приймається, оскільки даний доказ не стосується предмета доказування, так як предметом позову є житловий будинок по АДРЕСА_3 1948 року побудови.

Вирішуючи заявлені ОСОБА_1 вимоги, суд керується наступним.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ще одним принципом цивільного судочинства є диспозитивність. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України, при чому вказаний перелік не є вичерпним. Згідно ч. 3 вказаної статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законом, що регулює, в тому числі, майнові права подружжя є Сімейний кодекс України (далі СК України), а також на ці правовідносини поширюється дія норм Цивільного кодексу України (далі ЦК України), що регулює правовий статус спільного майна.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 1 ст. 70 СК України, визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77-78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. 12, 81 ЦПК України).

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Поряд з тим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

Так, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що вона та відповідач за спільні кошти 10.10.2000 року придбали спірний житловий будинок по АДРЕСА_3 1948 року побудови, тобто даний будинок було придбано в період шлюбу, тому він є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим просила суд здійснити його поділ, визнавши на нею право власності на Ѕ його частину.

Поряд з тим, судом встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_3 1948 року побудови, набутий у власність відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору дарування №1735 від 10.10.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дарнопих Т.М., тобто є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 , а відтак позовні вимоги про поділ вказаного житлового будинку, як спільного майна подружжя не підлягають задоволенню.

У зв`язку з наведеним суд не приймає визнання відповідачем позову, оскільки це суперечить вимогам закону.

Крім того, в обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що спірний будинок був побудований у 1948 році, фактично він був не придатним для нормального проживання, тому з 2016 року по 2020 рік позивач інвестувала всі наявні у неї кошти в реконструкцію вказаного будинку. Чоловік не приймав жодної участі в реконструкції будинку. Кошти, які позивач витратила на реконструкцію будинку були її особистими коштами, які вона отримала від продажу квартири, яка була їй подарована.

Поряд з тим, на підтвердження вказаних обставин позивачем суду не було надано жодного доказу.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, не знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 5, 76-81, 83, 95, 247, 265, 141, 354-355 ЦПК України суд,

у х в а л и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту, через Макарівський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 16.06.2022 року.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя О.В. Тандир