Дата документу 30.06.2022 Справа № 554/2522/22
Провадження № 2/554/2196/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді Андрієнко Г. В.,

за участю секретаря судового засідання Звігольської О. Ю.,

розглянувши в залі суду в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» Олексенка Олександра Сергійовича, Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить: визнати незаконним та скасувати наказ ОСОБА_2 генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» № 40 від 31 січня 2022 року в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати на час відсторонення; зобов`язати генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2 поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділу інформаційних технологій ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» з 31 січня 2022 року; стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за кожен день вимушеного прогулу, починаючи з 31 січня 2022 року та до дати набрання законної сили рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_3 , станом на 20 травня 2022 року 76618 грн 62 коп; стягнути з відповідачів солідарно судові витрати, що понесені позивачем.

В обґрунтування позову позивачка посилається на ті обставини, що вона прийнята на посаду начальника відділу інформаційних технологій ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», на якому працює з 17 серпня 2000 року. Відповідач своїм повідомленням № 7 від 21 січня 2022 року довів до її відома обставини, в яких попередив позивачку про відсторонення від роботи з 31 січня 2022 року в разі, якщо не буде надано документа, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або медичного висновку про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення. Після ознайомлення з цим повідомленням наступного дня позивачка надала свої письмові заперечення. 31 січня 2022 року наказом генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» Олексенка О. С. її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з ненаданням документу про щеплення проти COVID-19, строк якого визначений до усунення причин такого відсторонення. У своєму наказі відповідач посилається на п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (зі змінами), наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 (зі змінами) та ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Позивачка ОСОБА_1 вважає, що відсторонення від роботи є неприпустимим та таким, що порушує її права, а дії роботодавця незаконними та такими, що порушують Конституцію України та інші нормативно-правові акти. Стверджує, що в жодному документі, підписаному сторонами, немає такого зобов`язання позивача щодо щеплення, а так само не передбачено повноваження відповідача на відсторонення від роботи з підстав відсутності профілактичного щеплення від коронавірусної хвороби COVID-19. Положеннями ст. 28 Конституції України закріплено, що жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Також посилається, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України, тоді як встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить приписам Основного Закону. У зв`язку з цим, вважає, що постанова КМУ № 1236 від 09 грудня 2020 року з подальшими змінами, внесеними постановою КМУ № 1096 від 20 жовтня 2021 року про введення карантину, є незаконною і не підлягає виконанню. Відповідно, в силу ст. ст. 19, 60 Конституції жодний орган чи посадова особа, в тому числі, юридичні особи, які займаються господарською діяльністю, не мають права вимагати від людини виконання постанови Уряду про введення карантину. Крім того, згідно з резолюцією Парламентської асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) від 27 січня 2021 року № 2361 «Вакцини проти COVID-19: етичні, юридичні та практичні міркування», та профільним законодавством України, щеплення проти COVID-19 не є обов`язковим. За змістом згаданої резолюції ПАРЄ ніхто не може піддаватися політичному, соціальному чи іншому тиску з метою зробити собі вакцинацію, якщо вони не хочуть робити це самі, гарантовано, що ніхто не піддаватиметься дискримінації за те, що він не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або небажання пройти вакцинацію. Разом із тим, відповідач поставив ОСОБА_1 у скрутне становище, залишивши її без засобів для існування. При цьому, позивачка не може навіть влаштуватись на іншу роботу для забезпечення свого фінансового становища.

Спірний наказ відповідача мотивований, зокрема, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», однак ця норма передбачає відсторонення від роботи за умови ухилення або відмови від обов`язкового щеплення. При цьому, виключно законом встановлюється перелік обов`язкових щеплень. Так, профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Порядок відсторонення працівників визначається ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», відповідно до якої обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби (наразі повноваження покладені на Держпродспоживслужбу) вони до роботи не допускаються. Відповідне подання позивачка та відповідач не отримували, оскільки його не існує, а отже останній не мав підстав для того, щоб без подання Держпродспоживслужби відсторонити її від роботи. З урахуванням викладеного, наказ відповідача № 40 від 31 січня 2022 року є протиправним і підлягає скасуванню. Крім того, щеплення за COVID-19 не встановлене законом як обов`язкове, а тому посилання в наказі про відсторонення працівника на ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є незаконним та безпідставним. Крім того, на теперішній час законом не встановлено окремого порядку відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності в них щеплення проти COVID-19. Таким чином, враховуючи викладене, правові підстави у роботодавця примушувати працівників вакцинуватися від коронавірусної хвороби COVID-19, а тим більше на цій підставі відсторонювати від роботи, відсутні. Такі дії відповідача щодо відсторонення ОСОБА_1 порушують чинне трудове законодавство, носять свідомий характер та порушують ст. 43 Конституції України. Досудове врегулювання спору здійснювалось позивачем шляхом надання обґрунтованих заперечень на повідомлення про відсторонення, але вони безпідставно не були враховані відповідачем при видачі наказу та відсторонення від роботи. Середньомісячна заробітна плата позивача складає 19645,72 грн, що підтверджується довідкою, наданою відповідачем; за один робочий день становить 982,29 грн. За підрахунками позивачки, через незаконне відсторонення від роботи, вимушений прогул станом на 20 травня 22 року склав 78 робочих днів, а тому заборгованість складає 76618,62 грн. На підставі викладеного, а також із урахуванням доводів, викладених у позовній заяві та уточненнях до неї (а. с. 35-46, 60-72), позивачка звернулась за судовим захистом.

Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 25 квітня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних недоліків протягом десяти днів з моменту отримання копії ухвали суду (а. с. 29-32).

Ухвалою судді від 03 травня 2022 року позовну заяву вдруге залишено без руху та надано позивачу додатковий строк для усунення недоліків позовної заяви (а. с. 47-49).

10 травня 2022 року ухвалою судді відкрито провадження та відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами (а. с. 53-55).

24 травня 2022 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача та залучено по справі як співвідповідача Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (а. с. 73-74).

01 червня 2022 року на адресу суду від відповідача Генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» Олексенка О. С. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначає, що перед виданням наказу № 40 від 31 січня 2022 року про відсторонення від роботи працівників підприємства, в тому числі ОСОБА_1 , було вжито ряд заходів щоб довести до відома позивача інформацію про те, що вона як працівник комунального підприємства підлягає обов`язковій вакцинації проти COVID-19. А у випадку ухиляння чи відмови від вакцинації вона буде відсторонена від роботи у встановленому законом порядку. Однак, позивачка не пройшла такої вакцинації, не надала документа про абсолютні протипоказання до вакцинації, а тому вважає, що генеральний директор підприємства, виконуючи вимоги постанов Кабінету Міністрів України та іншого законодавства, виніс відповідний наказ правомірно. При цьому, з огляду на ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», зазначає, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти відповідних інфекційних хвороб. Наказом Міністерства охорони здоров`я № 2153 від 04 жовтня 2021 року затверджений Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковому профілактичному щепленню, до якого в подальшому внесені зміни, доповнивши перелік, зокрема, комунальними підприємствами, установами та організаціями. З огляду на викладене, вважає, що відсторонення позивача від роботи грунтувалось на вимогах закону, здійснено у спосіб, передбачений законом за існування правових та фактичних підстав. На думку відповідача, в даному випадку відсутнє порушення права позивачки, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людини. При цьому, позивачкою не доведено протиправності дій відповідача щодо її відсторонення від роботи, відтак правові підстави для її поновлення на роботі з 31 січня 2022 року та стягнення заробітної плати за період відсторонення відсутні (а. с. 81-84).

07 червня 2022 року від представника відповідача ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає. Зазначає, що відсторонення ОСОБА_1 від роботи було застосовано у законний спосіб, та відповідало вимогам законодавства, чинного на момент прийняття оскаржуваного наказу. При цьому, позивачкою не доведено протиправності дій відповідача. Також зазначає, що на день звернення позивачка до суду із позовом був відсутній предмет спору в частині позовних вимог. 01 березня 2022 року набрав чинності наказ МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380, який до завершення воєнного стану зупинив дію наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153, який передбачав відсторонення нещеплених працівників від роботи. Тобто, вважає, що на день звернення до суду із позовом був відсутній спір щодо зобов`язання поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за кожен день вимушеного прогулу з 31 січня 2022 року та до дати набрання законної сили рішенням суду, оскільки відповідним наказом генерального директора № 115 від 01 березня 2022 року дію спірного наказу № 40 від 31 січня 2022 року було зупинено. Відторонені особи допускаються до виконання завдань за посадою, про що письмово повідомлено кожного відстороненого працівника, в тому числі ОСОБА_1 , а саме: повідомленням № 02-09/348 від 01 березня 2022 року, яке направлене простою кореспонденцією на адресу позивачки; друге повідомлення за № 02-09/495 від 31 березня 2022 року, яке направлене рекомендованим листом; третє повідомлення за № 02-09/772 від 18 травня 2022 року, направлене рекомендованим листом. Разом із тим, до теперішнього часу позивачка на робоче місце не з`явилась, причини відсутності на роботі не повідомила, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати за період січень-травень 2022 року. Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про скасування наказу про відсторонення і поновлення на роботі. Вважає, що права позивача як громадянина та працівника з боку відповідача не порушено, жодним чином відповідач не перешкоджає позивачці приступити до своїх посадових обов`язків, а навпаки наполегливо повідомляє їй про таку можливість; позивачка добровільно всупереч власним інтересам поставила себе в скрутне становище та наразі має самостійну можливість його покращити, приступивши до своїх посадових обов`язків, а тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню (а. с. 88-93).

Клопотань про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло.

За таких обставин, суд проводить розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду начальника відділу інформаційних технологій Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» з 17 серпня 2000 року, що підтверджується копією трудової крижки серії НОМЕР_1 (а. с. 13-16, 26).

21 січня 2022 року позивачка була ознайомлена та отримала примірник повідомлення № 7, згідно з яким останній доведено обставини та попереджено про можливе відсторонення від роботи у випадку ненадання документа, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або медичного висновку про наявність абсолютних протипоказань проти такого щеплення (а. с. 20).

На це повідомлення ОСОБА_1 надала свої письмові заперечення вх. № К-69 від 22 січня 2022 року та відповідну заяву вх. № К-133 від 27 січня 2022 року (а. с. 17-19, 21).

Наказом Генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» Олексенка О. С. від 31 січня 2022 року за № 40 «Про відсторонення від роботи працівників підприємства в разі ненадання документу про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153 (із змінами, внесеними наказом МОЗ № 2664 від 30 листопада 2021 року), п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236 із змінами вирішено: 1. Відсторонити від роботи на строк до усунення причин відсторонення, що його зумовили (допоки не нададуть документ про щеплення проти COVID-19 або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти COVID-19) за формою № 028/1, або до закінчення карантину, визначеного постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236 із змінами) з 31 січня 2022 року працівників підприємства, наведених в додатку № 1 до наказу, зокрема, ОСОБА_1 ; 2 З урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» оплату праці відстороненим працівникам не проводити (а. с. 23, 24).

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Стаття 49 Конституції України встановлює, що держава, зокрема, забезпечує санітарно-епідемічне благополуччя.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні «X і Y проти Нідерландів» (X and Y v. the Netherlands), п. 22, Series A № 91, ЄСПЛ нагадав, що фізична недоторканність особи охоплюється поняттям «приватного життя», яке захищається статтею 8 Конвенції.

У рішеннях «Y.F. проти Туреччини» (Y.F. v. Turkey), заява № 24209/94, п. 33, та «Соломахін проти України» (Solomakhin v. Ukraine), заява № 24429/03, п. 33, ЄСПЛ вказав, що тіло особи стосується найбільш особистісного аспекту приватного життя і обов`язкове медичне втручання, навіть якщо воно є мінімальним, становить втручання у це право. Таке втручання призводить до порушення статті 8 Конвенції, якщо не доведено, що воно здійснювалось «згідно із законом», переслідувало одну або більше законних цілей, визначених пунктом 2, та їхнє досягнення було «необхідним у демократичному суспільстві».

У рішенні Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ вказав, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя».

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових відносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Так, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1. Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2. Місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3. Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження змін до Переліку професій, професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» № 2664 від 30 листопада 2021 року внесено зміни та доповнено згаданий перелік новими пунктами 7-9 такого змісту: «7. Органів місцевого самоврядування; 8. Закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності; 9. Комунальних підприємств, установ та організацій».

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємство, установ та організацій визначено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153 (далі - Перелік);

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу;

відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Частинами 2, 3 статті 30 вищевказаного Закону визначено, щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України.

У разі загрози виникнення або поширення епідемічних захворювань Кабінетом Міністрів України у порядку, встановленому законом можуть запроваджуватися особливі умови і режими праці, навчання, пересування і перевезення на всій території України або в окремих її місцевостях, спрямовані на запобігання поширенню та ліквідацію цих захворювань.

У статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлено, що календар профілактичних щеплень це нормативно-правовий акт центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення.

Карантин - адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Стаття 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими.

Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Статтею 7 вищевказаного Закону визначено, що підприємства, установи і організації зобов`язані, зокрема, усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» Кабінет Міністрів України відповідно до закону встановлює карантинно-обмежувальні заходи на території виникнення і поширення інфекційних хвороб та уражень людей.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про правовий режим надзвичайного стану» надзвичайний стан може бути введений в разі виникнення особливо тяжких надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (зокрема, пандемій), що створюють загрозу життю і здоров`ю значних верств населення.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 17 вищевказаного Закону у разі введення надзвичайного стану з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 4 цього Закону, крім заходів, передбачених статтею 16 цього Закону, можуть також здійснюватися такі заходи, зокрема: встановлення карантину та проведення інших обов`язкових санітарних та протиепідемічних заходів.

Аналізуючи зазначені вимоги законодавства, вбачається, що позивач, працюючи на посаді начальника відділу інформаційних технологій Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго», підлягає обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби.

В той же час, працівник, який відмовився або ухилився від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, підлягає відстороненню відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», крім працівника, який має абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надав медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Однак порядок відсторонення працівника від роботи повинен відповідати вимогам законодавства.

Як свідчать матеріали справи, оскаржуваний наказ № 40 про відсторонення, зокрема, ОСОБА_1 від роботи видано 31 січня 2022 року, однак відомостей про ознайомлення позивача із цим наказом відповідачами до суду не надано.

Суд зазначає, що відсторонення особи від роботи у зв`язку із відсутністю вакцинації проти певної хвороби за своєю суттю є терміновим запобіжним заходом у сфері трудових правовідносин, спрямованим на усунення від роботи тієї особи, перебування якої на роботі може становити небезпеку для її життя та здоров`я або для життя та здоров`я інших осіб. Тривале відсторонення від роботи у зв`язку із відсутністю вакцинації проти певної хвороби є суттєвим обмеженням права на працю, гарантованого статтею 43 Конституції України. З огляду на зміст статей 43, 49, 64 Конституції України, суд має оцінити відповідність відсторонення позивача від роботи національному законодавству в аспекті вказаних статей Конституції України у взаємозв`язку із нормами інших законів та підзаконних актів.

Крім того, тривале відсторонення від роботи у зв`язку із відсутністю вакцинації проти певної хвороби є обмеженням на доступ до професії, яке впливає на приватне життя особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв`язку із цим, суд має оцінити чи було таке відсторонення передбачено законом в розумінні статті 8 Конвенції.

В даному випадку відсторонення позивача від роботи напряму пов`язане із введенням в Україні карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19. У Переліку, який є додатком до наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153, обов`язковість щеплення проти COVID-19 пов`язана саме із періодом дії карантину.

Згідно з ч. 3 ст. 30 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ч. 1 ст. 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» Кабінету Міністрів України надано повноваження запроваджувати карантин на певних територіях або на всій території України. Разом з тим, норми всіх цих трьох законів визначають, що таке повноваження має реалізовуватися Кабінетом Міністрів України відповідно до закону, тобто у порядку, встановленому законом.

Порядок встановлення карантину визначений статтею 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та пунктом «й» статті 40 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Ці норми чітко визначають, що питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. В свою чергу, головний державний санітарний лікар України наділений повноваженням вносити таке подання у разі введення в Україні чи в окремих її місцевостях режиму надзвичайного стану.

Зі змісту пункту 1 частини 2 статті 4, а також пункту 4 частини 1 статті 17 Закону України «Про правовий режим надзвичайного стану» також видно, що встановлення карантину пов`язується із запровадженням режиму надзвичайного стану.

Отже, встановлення карантину на всій території України та введення відповідних карантинних обмежень можливе лише тоді, коли в Україні чи в окремих її місцевостях введено режим надзвичайного стану. На думку суду, правильність цього висновку додатково підтверджується характером та ступенем деяких обмежень, можливість запровадження яких передбачена ч. 4, 5 ст. 29, ст. 30 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а також характером та ступенем деяких обмежень, які були фактично запроваджені постановою КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236 щодо запровадження карантину (суттєві обмеження права вільного пересування, права на підприємницьку діяльність, права на працю тощо).

В даному випадку в Україні чи в окремих її місцевостях не вводився режим надзвичайного стану, тоді як Кабінет Міністрів України ввів карантин та запровадив для деяких працівників такі суттєві обмеження права на працю, які згідно статті 64 Конституції України, допустимі лише за умови введення режиму надзвичайного стану. За таких обставин, тривале обмеження відповідачем права позивача на працю у вигляді відсторонення від роботи внаслідок відсутності щеплення проти COVID-19 не відповідає статтям 43 та 64 Конституції України.

Оцінюючи відповідність підстав та процедури відсторонення позивача від роботи іншим нормам національного законодавства України, суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники відсторонюються від виконання певних видів робіт лише тоді, коли вони відмовляються чи ухиляються від проходження обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. В даному випадку порядок проходження обов`язкових профілактичних щеплень встановлений Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Так, перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення визначаються відповідним календарем, що встановлено статтею 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Норми вказаного Календаря, який затверджений наказом МОЗ України, також визначають, що саме цей календар встановлює перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення. Розділ IV вищевказаного Календарю визначає конкретний перелік захворювань та відповідних категорій осіб за віком чи видом роботи, які підлягають щепленням на ендемічних територіях та за епідемічними показаннями.

Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень також чітко визначає, що щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні. Вказане положення прийнято на виконання вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», де вказано, що порядок проведення профілактичних щеплень встановлює відповідний центральний орган виконавчої влади.

Однак, захворювання COVID-19 та щеплення проти нього відсутні у будь-якому із розділів Календаря профілактичних щеплень. На думку суду, встановивши перелік певних професій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, МОЗ України повинен був внести вказане захворювання, а також строки щеплення проти нього до відповідного Календаря. Без внесення відповідного захворювання та строків щеплення проти нього до Календаря, щеплення проти такого захворювання не набуває статусу обов`язкового профілактичного згідно вимог Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 лише затверджує Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Проте, у наказі не вказано, що таке щеплення має бути внесено до Календаря профілактичних щеплень як обов`язкове.

Отже, позивачка ОСОБА_1 не могла відмовитися чи ухилитися від проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, оскільки таке щеплення не набуло статусу обов`язкового профілактичного.

Оцінюючи адекватність, точність та зрозумілість формулювання законів, підзаконних актів України, які регулюють порядок відсторонення працівників в разі відсутності щеплення від певних хвороб, суд зазначає, що згідно ст. 7, п. «е» ч. 1 ст. 42 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані усувати від роботи осіб, які ухиляються від обов`язкового щеплення проти інфекцій, за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби або за поданням головних державних санітарних лікарів (їх заступників).

В даному випадку такі подання стосовно позивача були відсутні, хоча закон з достатньою чіткістю вимагає їх наявності.

Зазначені недоліки при прийнятті рішення про відсторонення позивачки від роботи додатково свідчать про суттєве порушення її прав та необхідність скасування оскаржуваного наказу як такого, що не відповідає вимогам трудового законодавства.

При цьому, суд вважає за необхідне окремо зазначити, що в умовах пандемії, викликаної в Україні захворюванням COVID-19, щеплення проти цієї хвороби є раціональним заходом стримування розповсюдження хвороби і зменшення смертності від неї. Однак, запровадження вказаного щеплення в якості обов`язкового та наступне запровадження широкого обмеження прав осіб у зв`язку із відсутністю такого щеплення має відбуватися у порядку, встановленому Конституцією та законами України. В даному випадку роботодавцем такий порядок стосовно свого працівника ОСОБА_1 дотриманий не був.

Звертаючись до суду, позивачка також просить зобов`язати відповідача поновити її на роботі, тобто фактично нею порушується питання про допуск до виконання своїх трудових обов`язків.

Разом із цим, поняття відсторонення від роботи і звільнення з роботи згідно положень чинного Кодексу законів про працю України не є ідентичними, оскільки поновлення на попередній роботі можливе лише в разі визнання незаконним звільнення працівника або переведення його на іншу роботу (що передбачає остаточне припинення попередніх трудових обов`язків працівником та отримання ним винагороди (заробітної плати) за виконану роботу) на відміну від відсторонення, яке передбачає лише тимчасове припинення виконання працівником трудових обов`язків без позбавлення займаної посади, та поновлення виконання працівником попередніх трудових обов`язків на займаній посаді після припинення обставин, що слугували причинами відсторонення.

Суд звертає увагу позивача на те, що за змістом норм КЗпП України поновлення на роботі має місце у випадку припинення трудового договору з працівником з передбачених трудовим законодавством підстав, тобто фактичним звільненням працівника з роботи.

Відсторонення ж від роботи по своїй суті є лише призупиненням виконання працівником своїх трудових обов`язків з відповідними наслідками по оплаті праці та інших трудових гарантій, а не звільнення з роботи, що мало б наслідком вирішення питання про поновлення на роботі такого працівника. Відтак, поняття відсторонення від роботи не є тотожним поняттю звільнення з роботи.

Тому позовна вимога ОСОБА_1 про поновлення її на роботі задоволенню не підлягає, адже позивачку не було звільнено із займаної нею посади, а лише відсторонено. В даному випадку позивачка була незаконно лише відсторонена від роботи, проте не була звільнена.

За таких обставин, достатнім та належним способом захисту прав позивачки є визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи.

Отже, суд вважає за необхідне визнати незаконним та скасувати наказ Генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» Олексенка О. С. № 40 від 31 січня 2022 року «Про відсторонення від роботи працівників підприємства в разі ненадання документу про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» в частині, що стосується ОСОБА_1 .

За таких обставин, вимоги позивачки ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу № 40 від 31 січня 2022 року щодо відсторонення її від роботи підлягають задоволенню.

Оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було порушене відповідачем шляхом відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, суд вважає необхідним стягнути середній заробіток за час такого відсторонення.

За змістом частини другої ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Вирішуючи позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, варто зазначити, що середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При цьому, суд враховує, що відповідно до копії наказу генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» Олексенка О. С. № 115 від 01 березня 2022 року «Про зупинення дії наказу від 31 січня 2022 року № 40» у зв`язку із зупиненням наказом Міністерства охорони здоров`я України № 380 від 25 лютого 2022 року дії свого наказу від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням» вирішено: зупинити з 01 березня 2022 року дію наказу № 40 від 31 січня 2022 року.

Про прийняття вказаного наказу відповідачем повідомлено ОСОБА_1 шляхом направлення відповідного листа за вих. № 02-09/348 від 01 березня 2022 року простою кореспонденцією (а. с. 110, 111, 112).

31 березня 2022 року повідомлення аналогічного змісту направлено на адресу ОСОБА_1 за вих. № 02-09/495 рекомендованим листом 01 квітня 2022 року (а. с. 113, 114, 115).

Крім того, 18 травня 2022 року за вих. № 02-09/772 відповідачем втрете направлено на адресу ОСОБА_1 повідомлення про зупинення дії оскаржуваного наказу, на підставі якого вона була відсторонена від роботи, у зв`язку з чим вона мала б приступити до виконання трудових обов`язків (а. с. 116, 117).

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 із 01 березня 2022 року допущена до роботи. Разом із цим, відповідачами до суду надані відомості з табелів обліку робочого часу та розрахунку заробітної плати за період січень-травень 2022 року, які вказують на те, що позивачка на робочому місці у відповідний період не з`являлась (а. с. 119-122).

У зв`язку з тим, що наказ № 40 від 31 січня 2022 року є незаконним та підлягає скасуванню, суд вважає що і вимога про виплату середнього заробітку за час відсторонення від роботи з 31 січня 2022 року по 01 березня 2022 року (включно) підлягає задоволенню.

Відповідно до довідки про доходи № 168 від 21 січня 2022 року, виданої ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», ОСОБА_1 отримала заробітну плату у листопаді 2021 року у розмірі 19570,71 грн та у грудні 2021 року в розмірі 19306,73 грн; середньомісячна заробітна плата становить 19645,72 грн (а. с. 22).

Таким чином, виходячи із відомостей, наявних у матеріалах справи, середньоденна заробітна плата позивачки за останні два календарні місяці роботи, що передували її відстороненню від роботи становить 904,13 грн. ((19570,71 грн. + 19306,73 грн. = 38877,44 грн.) : 43 робочих дні (22 - у листопаді та 21 у грудні 2021 року).

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує, що позивач була відсторонена від роботи з 31 січня 2022 року. Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу має обчислюватися з 31 січня 2022 року по день зупинення роботодавцем дії відповідного наказу - 01 березня 2022 року включно. Загальна кількість робочих днів в цей період складає 22 дні.

Виходячи з наведеного, на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за час відсторонення від роботи, а саме з 31 січня 2022 року по 01 березня 2022 року (включно) у розмірі 19890,86 гривень (904,13 грн. х 22 дні). Вказана сума визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає про таке.

Суд враховує, що відповідно до квитанцій № від 29 квітня 2022 року та № від 09 травня 2022 року по цій справі позивачкою сплачено судовий збір у загальному розмірі 1984,80 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи положення Закону України «Про судовий збір», а також задоволення всіх основних позовних вимог, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у загальній сумі 1984,80 гривень, а саме в рівних частинах по 992,40 гривень з кожного.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення в частині виплати позивачу заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Керуючись ст. ст. 46, 235 КЗпП, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 263-265, 268, 274, 430 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» Олексенка Олександра Сергійовича, Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» Олексенка Олександра Сергійовича від 31 січня 2022 року № 40 «Про відсторонення від роботи працівників підприємства в разі ненадання документу про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» в частині відсторонення від роботи Кравчук Олени Геннадіївни - начальника відділу інформаційних технологій Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго».

Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (, місцезнаходження: вул. Комарова, буд. 2а, м. Полтава) на користь ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) середній заробіток за час відсторонення від роботи у розмірі 19890,86 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот дев`яносто) гривень 86 копійок.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

В задоволенні іншої частини вимог позовної заяви ОСОБА_1 , - відмовити.

Стягнути в рівних частинах з Генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» Олексенка Олександра Сергійовича та Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору по 992,40 гривень з кожного.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ;

відповідач: Генеральний директор Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» Олексенко Олександр Сергійович, адреса: вул. Комарова, буд. 2а, м. Полтава;

відповідач: Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго», місцезнаходження: вул. Комарова, буд. 2а, м. Полтава, .

Повний текст рішення суду складено 30 червня 2022 року.

Суддя Г. В. Андрієнко