ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/729/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/2024/21 Категорія: 310020000 Сакун Д.І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, що подала апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Єльнікова Наталя Олександрівна;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Єльнікової Наталі Олександрівни на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несплату аліментів,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за несплату аліментів.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що в Новоукраїнському ВДВС у Новоукраїнському районі ПС МУМЮ (м. Дніпро) перебуває виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 від заробітної плати від заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 23 листопада 2015 року і до повноліття дітей.

Відповідно до розрахунку державного виконавця загальна сума заборгованості по аліментах станом на 10 вересня 2021 року складає 18545 грн.

Сума пені за несплату аліментів за всі періоди складає 117493,16 грн., проте сума пені відповідно до положень ст. 196 СК України не може бути більшою 100 % заборгованості, а тому підлягає стягненню пеня в розмірі існуючої заборгованості в загальній сумі 18545,00 грн. за період з листопада 2015 року по 10 вересня 2021 року.

На підставі викладеного, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за несплату аліментів в період з листопада 2015 року по 10 вересня 2021 року в сумі 18545 грн.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 січня 2022 рокупозов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 18545 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду обґрунтоване тим, що згідно з ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_2 адвокат Єльнікова Н.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, просила суд рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що після отримання довідки з ДВС про заборгованість по аліментам відповідачем була сплачена заборгованість на користь позивача в повному обсязі, що підтверджено квитанцією від 10 вересня 2021 року про сплату аліментів в сумі 16554,20 грн.

Зазначає, що заборгованість по аліментах сталась не з його вини, оскільки стан здоров`я відповідача не дозволяв йому працювати, в період 2015-2018 років після отриманої травми відбувався процес лікування та реабілітації, що потребувало значних коштів.

Також апелянт не погоджується з тим, що судом першої інстанції прийнято до уваги те, що відповідачем у період, коли виникла заборгованість, було придбано у приватну власність житловий будинок, вартість якого склала 93068 грн., оскільки вказаний будинок ним було придбано разом з дружиною ОСОБА_5 , розраховувалось подружжя за нього частинами протягом кількох років та цей будинок є єдиною нерухомістю сім`ї.

ОСОБА_1 подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, так як є безпідставною та необґрунтованою, а висновки суду першої інстанції повністю відповідають обставинам справи.

Зазначає, що суть апеляційної скарги фактично зводиться до оспорення доказів, досліджених судом.

Разом з тим, відповідач жодними доказами не спростовує факт наявності заборгованості. Доводи відповідача в частині того, що він не мав можливості сплачувати аліменти є безпідставними, а його матеріальне становище дозволило у 2017 році придбати будинок.

ОСОБА_1 вказує, що відповідач у період часу по липень 2021 року отримував гарну заробітну плату та звільнився після її вимоги про сплати заборгованості по аліментах, тобто ОСОБА_2 умисно приховує факт свого працевлаштування.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вище вимогам.

Згідно з матеріалами справи 05 лютого 2005 рокуміж сторонами укладено шлюб, який рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 21 березня 2016 року було розірвано (а.с. 11-12).

В шлюбі у сторін народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9-10).

Судом першої інстанції встановлено, що в Новоукраїнському ВДВС у Новоукраїнському районі ПС МУМЮ (м.Дніпро) перебуває виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 від заробітної плати від заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 23 листопада 2015 року і до повноліття дітей.

Згідно довідки-розрахунку державного виконавця від 10 вересня 2021 року про розмір заборгованості за аліментами, наданої позивачем, заборгованість відповідача станом на 10 вересня 2021 року становить +29495 грн. (а.с. 13-14).

Відповідно до копії квитанції № 12 від 10 вересня 2021 року ОСОБА_2 сплатив 16554,20 грн., чим погасив заборгованість по аліментах (а.с. 44).

Статтею 195 СК України передбачено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не проводилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заборгованості працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Згідно з частиною першою статі 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів необхідно вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Згідно зі статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Системне тлумачення вказаних норм дає підстави дійти висновку, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статі 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Оскільки Сімейним кодексом України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається, застосуванню підлягають норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то у платника аліментів відсутня вина у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670св19.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не виконував належним чином рішення суду про стягнення аліментів і не надавав позивачу в повному об`ємі матеріальної допомоги на утримання дітей, внаслідок чого виникла заборгованість за аліментами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що заборгованість за аліментами виникла з вини відповідача, а тому позивач має право на стягнення з останнього неустойки (пені).

Крім того, суд першої інстанції обчислив розмір пені з дотриманням норм закону та на думку колегії суддів дійшов правильного висновку, що позивач має право на неустойку, розмір якої не може перевищувати 100 відсотків заборгованості за аліментами.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що у ОСОБА_2 був відсутній умисел на ухилення від сплати аліментів на дітей не підтверджено матеріалами справи.

Також апеляційний суд критично оцінює посилання апелянта про те, що ОСОБА_2 проходив тривале лікування та реабілітацію і не міг бути працевлаштований, оскільки відповідно до виписки з акту огляду МСЕК відповідачу встановлено ІІІ групу інвалідності з грудня 2016 року (а.с. 40). При цьому заборгованість за аліментами розпочалася з листопада 2015 року. З указаної виписки вбачається, що відповідачу не протипоказано працевлаштування, а лише протипоказана важка фізична праця з можливістю травматизації.

На думку колегії суддів доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти відповідачем вчасно у визначеному розмірі до судового розгляду справи матеріали даної справи не містять, що свідчить про неналежне виконання ОСОБА_2 покладених на нього обов`язків рішенням суду про сплату аліментів, а відтак відповідачем не спростовано обставину наявності його вини в невиконанні покладених на нього зобов`язань.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, суттєвими не являються та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, підстав для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення колегія суддів не знаходить.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_2 адвоката Єльнікової Наталі Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несплату аліментівзалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді