Справа № 447/3142/21 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/811/950/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів:Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Симця В.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області, Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів), ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського відділу Державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади,-

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського районного суду Львівської області із позовом до Миколаївського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади.

В обґрунтування позову позивач покликався на те, що підставою звернення із позовом є спричинена неправомірною бездіяльністю Миколаївського РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції шкода матеріального та морального характеру у виконавчому провадженні №45688982, яке було відкрите 03.12.2014 за виконавчим листом, виданим Миколаївським районним судом Львівської області у судовій справі №2а-534/11. Згідно вказаного виконавчого листа зобов`язано боржника Управління пенсійного фонду у Миколаївському районі Львівської області вчинити певні дії, а саме здійснити перерахунок та виплату пенсії за означеними судом вимогами. 29.03.2021 ВП №45688982 було передане для виконання до відділу примусового виконання рішень у Львівській області. Позивач вказує, що протягом 6 років 4 місяців виконавче провадження знаходилося на виконанні у Миколаївському РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Позивач вважає, що з 03.12.2014 по 29.03.2021 мала місце протиправна бездіяльність Миколаївського РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, оскільки більше шести років рішення суду не було виконане всупереч ст. 19 Конституції України та положень Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, вказана бездіяльність встановлена постановою Миколаївського районного суду Львівської області у справі №447/238/15-а, рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 04.02.2019 у справі №447/1589/18, рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі №447/2930/19, а також рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 29.05.2021 у справі №447/683/21. Відтак, позивач вважає, що має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі ст. 3, 19, 56, 129-1 Конституції України та ст. 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, положень Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних правовідносин).

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22 березня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду оскаржило Головне управління державної казначейської служби України у Львівській області, подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, прийнятим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Позивач не зазначає, яким саме неправомірними діями/бездіяльністю Головного управління казначейства йому заподіяна моральна шкода, проте просить стягнути з відповідачів кошти на відшкодування шкоди.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вказує, що органи Казначейства можуть бути залучені до участі у справі виключно в якості третьої особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Вказує, що органи казначейства в жодних відносинах із позивачем не перебували, не порушували прав та законних інтересів останнього та не мають жодних зобов`язань перед ним.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 березня 2022 року в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

Рішення суду також оскаржив Миколаївський районний відділ державної виконавчої служби західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів), подавши апеляційну скаргу.

Не погоджується з рішенням суду, та вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а також рішення в частині задоволених позовних вимог винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на позицію Верховного Суду викладену в справах №21-1044а15, №21-2630а15, №21-5118а15, №804/5081/13-в, відповідно до якої, невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпеченя та фактичної відсутності коштів не може вважатись невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Зазначає, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може ототожнюватись із завданою позивачеві майновою шкодо, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника.

Також вважає, що в суду не було підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не було доведено факт заподіяння моральних страждань, не доведено причинного зв`язку між діями апелянта та спричиненням фізичних і моральних страждань.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 березня 2022 року в частині стягнення 50 000 грн. та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Окрім цього, рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду в частині відмовлених позовних вимог незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Вважає неправомірним висновок суду, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення та завданою шкодою.

Висновок суду щодо подвійного стягнення коштів вважає безпідставним, оскільки не має наміру стягнути з відповідача пенсію. У цьому висновку вбачається підміна понять «пенсія» і «збитки, що дорівнюють розміру пенсії». Вказує, що обсяг спричинених йому збитків дорівнює саме розміру недоотриманої пенсії.

Зазначає, що з огляду на тривалість та зухвалість правопорушення відповідачем, з огляду на тяжкість спричинених душевних страждань та розмір спричиненої шкоди, вважає зменшення судом розміру моральної шкоди несправедливим.

Просить змінити рішення суду, задовольнивши всі вимоги позовної заяви повністю.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дана справа перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції з квітня 2022 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення своїх доводів у поданому до суду позові, запереченні на позов, письмових поясненнях, апеляційній скарзі та відзиві на скаргу тощо.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі даних та доказів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області підлягає до часткового задоволенню.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що розмір збитків, які позивач просить стягнути як заподіяну йому матеріальну шкоду, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, а тому ця частина позовних вимог до задоволення не підлягає. В частині стягнення моральної шкоди, суд вважав, що на користь позивача із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 50 000 грн.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що згідно копії виконавчого листа, виданого 10.11.2014 Миколаївським районним судом Львівської області у справі №2а-534/11, 30.03.2012р. Миколаївський районний суд Львівської області розглянув адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Миколаївському районі Львівської області про визнання дій суб`єкта владних повноважень неправомірними та зобов`язання вчинити перерахунок пенсії. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Миколаївському районі Львівської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком починаючи з 18 вересня 2010 року по 24 квітня 2011 року виходячи із розміру заробітної плати за період роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, що включає північну надбавку, з врахуванням при обчисленні пенсії середньомісячної заробітної плати за річний обліковий період підсумованого робочого часу за періоди роботи по вахтовому методу з 11 червня 1999 року по 30 квітня 2002 року, з 17 березня 2003 року по 16 грудня 2007 року, з 25 січня 2008 року по 18 грудня 2008 року, з 13 лютого 2009 року по 05 жовтня 2010 року, а також зарахувати до страхового стажу як повний місяць неповний місяць роботи ОСОБА_1 в жовтні 2010 року. Вказане рішення набрало законної сили 16.10.2014р. (а.с. 12).

Відповідно до постанови Миколаївського районного суду Львівської області від 17.02.2015р. у справі №447/238/15-а за позовом ОСОБА_1 до Відділу Державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції у Львівській області про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень неправомірними та зобов`язання його вчинити певні дії, позов задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність Відділу Державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції у Львівській області у провадженні №45688982 за виконавчим листом Миколаївського районного суду Львівської області від 10.10.2014 у справі №2а-534/11 р., скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження №45688982 від 09.02.2015 з примусового виконання виконавчого листа №2а-534/11, виданого 10.11.2014 Миколаївським районним судом Львівської області та зобов`язано Відділ Державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції у Львівській області вчинити встановлений Законом України «Про виконавче провадження» порядок примусового виконання судового рішення в повному об`ємі (а.с. 13-14). Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015 вказана постанова Миколаївського районного суду Львівської області від 17.02.2015 залишена без змін. Постанова набрала законної сили 02.06.2015р..

Згідно рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04.02.2019р. у справі №447/1589/18 за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, про визнання рішення суб`єкта владних повноважень протиправним та скасування рішення, яке набрало законної сили 15.02.2019, позов задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження №45688982 від 01.06.2018 і постанову про закінчення виконавчого провадження №52677858 від 01.06.2018 Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (а.с. 15).

Відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2020р. у справі №447/2930/19 за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у виконавчих провадженнях №45688982 та №52677858 (а.с. 16-23). Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2020р. вказане рішення залишено без змін. Рішення набрало законної сили 22.09.2020р..

Згідно рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26.05.2021р. у справі №447/683/21 за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною позов задоволено, визнано бездіяльність Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні №45688982 протиправною. Рішення набрало законної сили 14.06.2021р. (а.с. 24-26).

05 травня 2021 року змінилась назва Миколаївського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на Миколаївський відділ Державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію.

За ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Верховний Суд у постанові від 2 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 зазначив, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби не є підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Тобто невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у якому державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів, а не боржником у грошовому зобов`язанні, є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, саме з боржника можуть бути стягнуті відповідні суми, а не з державної виконавчої служби.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір збитків, які позивач просив стягнути як заподіяну йому матеріальну шкоду, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, а тому ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Поряд з цим, колегія суддів вважає, що тривалим невиконанням рішення суду позивачу спричинено моральну шкоду.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п.3 постанови Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (неморальної) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань чи інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями чи бездіяльностю інших осіб.

Разом з тим, у п.4 постанови вказується, що позивач зобов`язаний довести не тільки факт заподіяння моральних страждань, але і пояснити з яких міркувань він виходив, зазначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Крім цього, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди у даному випадку підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином обґрунтував розмір стягнутої моральної шкоди, врахувавши тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, появу хвороби у вигляді інфаркту-міокарда, яких зазнав ОСОБА_1 унаслідок неналежного примусового виконання судового рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень неправомірними та зобов`язання вчинити перерахунок пенсії, дійшов вірного висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000. грн.

Проте, суд першої інстанції розглянувши справу, зробив висновок, що завдана позивачу шкода та понесені ним судові витрати підлягають стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Верховний Суд в постанові від 18 серпня 2021 року у справі №591/6891/18 прийшов до висновку, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16).

На вказані обставини суд першої інстанцій уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

За таких обставин, рішення суду першої інстанцій залишається таким, що ухвалено на користь позивача, проте резолютивна частина рішення підлягає зміні в частині стягнення коштів не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 березня 2022 року змінити, виклавши п.2 резолютивної частини рішення у наступній редакції:

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

В решті рішення суду першої інстації залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 27 червня 2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.