Житомирський апеляційний суд
Категорія 18 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

справу №295/15702/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про накладення стягнення на майно, яке було передано спадкоємцю в натурі,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Козлова Андрія Івановича

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 17 березня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

24 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив накласти стягнення на 3/4 ідеальних частин житлового будинку ринковою вартістю 468 282 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які передані спадкоємиці ОСОБА_2 в натурі, для погашення заборгованості в загальній сумі 297 000 грн. перед ним за попереднім договором (про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. за реєстровим №10124.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_3 був укладений попередній договір (про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в забезпечення виконання умов якого він передав ОСОБА_3 , а останній отримав завдаток в сумі 148 500 грн. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В 2014 році він звернувся до законного представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 із вимогою про виконання умов попереднього договору, але остання не визнала його право на будівлю. За таких обставин, він, як кредитор, вимушений звернутися з позовом про накладення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцеві ОСОБА_2 в натурі.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 17 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про накладення стягнення на майно, яке було передано спадкоємцю в натурі, залишений без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 із рішенням суду першої інстанції не погодився. Через представника адвоката Козлова А.І. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу аргументує тим, що рішенням суду від 17 листопада 2016 року, ухваленим у справі 295/10317/15-ц, визнані припиненими правовідносини за попереднім договором від 27 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Це стосуються лише припинення зобов`язання укласти спадкоємицею ОСОБА_2 договору купівлі-продажу з ОСОБА_1 на виконання попереднього договору. Боргові ж зобов`язання, що пов`язані з отриманням спадкодавцем завдатку в сумі 148 500 грн. не можуть вважатися припиненими. Наполягає на тому, що грошові кошти в розмірі 148 500 грн., які були сплачені в повному обсязі ОСОБА_1 на виконання умов попереднього договору від 27 вересня 2013 року, є авансом, який увійшов до обсягу відповідальності спадкоємця перед кредитором, а тому підлягають стягненню в судовому порядку шляхом накладення стягнення на майно, отримане в спадщину. Вважає, що при розгляді спору суд не застосував висновків, викладених в постановах Верховного Суду.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За положеннями частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали. Просять її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Полонська Л.М. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини за попереднім договором (про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу) від 27 вересня 2013 року припинені за рішенням суду, позивач ОСОБА_1 не є кредитором у зобов`язанні, обов`язки за вказаним договором не увійшли до складу спадщини і не перейшли до ОСОБА_2 , як спадкоємця, а тому дійшов висновку, що відсутні підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 відповідно до ст.1282 ЦК України про звернення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцю в натурі.

Колегія суддів не може повністю погодитися із висновком суду першої інстанції, який не відповідає обставинам справи. Також при розгляді спору судом першої інстанції неправильно застосовані й норми матеріального права.

Змістом частини першої ст.657 ЦК України застережено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з частиною першою ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою ст.546 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) було визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частин першої та третьої ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановлений для основного договору.

Із матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 27 вересня 2013 року між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) був укладений попередній договір (про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу), який посвідчений у нотаріальному порядку (а.с.6).

За умовами пункту 1.1 вищевказаного попереднього договору ОСОБА_3 зобов`язався передати у власність (у майбутньому продати), а ОСОБА_1 зобов`язався прийняти у власність (у майбутньому купити) належне ОСОБА_3 домоволодіння (житловий будинок), жилою площею 83,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до 11 листопада 2013 року, про що буде укладено та посвідчено нотаріально окремий договір купівлі-продажу (основний договір).

У пункті 1.2 попереднього договору прописано, що продавець згоден продати, а покупець згодний купити вказане нерухоме майно за ціною 148 500 грн., що на день укладення попереднього договору становить еквівалент 18 000 дол.США.

Також зі змісту пункту 2.1 попереднього договору слідує, що на його виконання ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 отримав завдаток у сумі 148 500 грн., що на день укладення цього договору становить еквівалент 18 000 дол.США. Факт передачі та отримання суми завдатку підтверджується підписами сторін на цьому договорі. Вказаний завдаток врахований як платіж, передбачений п.1.2 цього договору. Якщо порушення зобов`язання станеться з вини ОСОБА_1 завдаток залишається у ОСОБА_3 . Якщо порушення зобов`язання станеться з вини ОСОБА_3 , він повинен повернути завдаток ОСОБА_1 та додатково сплатити суму в розмірі сплаченого завдатку.

У матеріалах справи відсутні докази, що у судовому порядку визнавався б недійним вцілому попередній договір від 27 вересня 2013 року або його частина про факт передачі ОСОБА_1 та отримання ОСОБА_3 коштів у сумі 148 500 грн, що підтверджується їх підписами на договорі. За таких обставин діє презумпція правомірності правочину, яка унормована частиною першою ст.204 ЦК України. Отже, змістом самого попереднього договору доведено, що не пізніше 27 вересня 2013 року ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 отримав кошти у сумі 148 500 грн. за продаж до 11 листопада 2013 року кредиторові ОСОБА_1 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (а.с.159). Тобто, спадкодавець помер до настання строку виконання ним зобов`язання передати у власність ОСОБА_1 , принаймні, частину вищевказаного житлового будинку, власником якої був ОСОБА_3 .

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконувати належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, до смерті ОСОБА_3 позивач у повному обсязі передав спадкодавцю всю суму коштів, за яку ОСОБА_3 погодився продати належну йому на час смерті частину житлового будинку, але ОСОБА_3 не виконав умов попереднього договору.

За положеннями частини першої ст.608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Смерть боржника є підставою припинення зобов`язання лише в разі, якщо це зобов`язання нерозривно пов`язане з його особою і в зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Припинення зобов`язання смертю боржника стосується зобов`язань особистого характеру.

У даному випадку в законі та договорі не прописано, що смерть боржника ОСОБА_3 може бути підставою припинення зобов`язання, а тому в зобов`язанні, яке нерозривно не пов`язане з особою ОСОБА_3 , його смерть не призвела до припинення зобов`язання та відбувся перехід прав і обов`язків (спадщини) від ОСОБА_3 , який помер (спадкодавця), до інших осіб - його спадкоємців (ст.1216 ЦК України).

У такому випадку попередній договір створив юридичні наслідки для спадкоємців боржника ОСОБА_3 , а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 листопада 2016 року, яким правовідносини за попереднім договором від 27 вересня 2013 року визнані припиненими між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , не звільнило спадкоємців ОСОБА_3 при не передачі у власність ОСОБА_1 частини спірного житлового будинку, повернути останньому суму 148 500 грн. (яку отримав спадкодавець ОСОБА_3 ), за яку ОСОБА_1 сподівався купити це нерухоме майно, оскільки за обставин встановлених судом припинення правовідносин та припинення зобов`язання не можна вважати тотожними поняттями.

Відповідно до частини першої ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Частина перша ст.570 ЦК України визначає завдаток, зокрема, як грошову суму, що видається кредитору боржником у рахунок належних з нього за договором платежів. Також сума завдатку може бути будь-якою, але вона обов`язково має бути меншою, ніж загальна сума зобов`язання.

На відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу. Він не має забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.

За фактичними обставинами справи та умовами попереднього договору кредитор ОСОБА_1 передав боржнику ОСОБА_2 , а не навпаки, 148 500 грн. як платіж, передбачений п.1.2 цього договору. Передана сума у точності дорівнює за положеннями п.1.2 попереднього договору ціні товару (148 500 грн), тобто тій сумі за яку ОСОБА_3 згодився продати належну йому частину житлового будинку, а ОСОБА_1 погодився купити вищевказане нерухоме майно. В розумінні чинного законодавства та умов попереднього договору суму 148 500 грн. не можна вважати завдатком, оскільки за своєю юридичною природою ця сума є авансом, а не передачею завдатку. Сума 148 000 грн. є фактичним виконання зобов`язання позивачем ОСОБА_1 , тобто сумою попередньої оплати за договором, що не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку. Сплачену позивачем ОСОБА_1 суму 148 500 грн. слід вважати авансом. Аванс же підлягає поверненню, а тому доводи апеляційної скарги щодо погашення заборгованості в загальній сумі 297 000 грн., в тому числі завдатку в сумі 148 500 грн. та штрафу 148 500 грн., безпідставні. Виходячи із юридичної природи платежу підлягає погашенню лише заборгованість у сумі 148 500 грн, як авансовий платіж.

Згідно з нормами ст.1281 ЦК України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до частини першої ст.1282 ЦК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (частина друга ст.1282 ЦК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Наразі редакція частини другої ст.1282 ЦК України унормовує, що у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Отже, спадкоємці померлого ОСОБА_3 (боржника), який не виконав умов попереднього договору (про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу) від 27 вересня 2013 року, прийнявши спадщину, в силу ст.ст.1281,1282 ЦК України зобов`язані у межах вартості спадщини задовольнити вимоги кредитора ОСОБА_1 щодо повернення 148 500 грн.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі №306/2000/16-ц, спадкоємець відповідає перед кредитором лише в межах своєї частки у спадщині, тобто у спадкоємця виникає зобов`язання задовольнити вимоги кредитора лише в межах майна, одержаного у спадщину. У спадкоємців боржника обов`язок перед кредитором спадкодавця виникає лише у межах, передбачених ст.1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Це правило визначає загальний характер відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця, незалежно від виду спадкування та суб`єктів спадкового процесу й випливає із суті універсального характеру спадкового правонаступництва.

При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані з з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимог до спадкоємців боржника.

Із спадкової справи №14/2013 щодо майна померлого ОСОБА_3 вбачається, що із заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. звернулися упродовж шести місяців із часу відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ): ІНФОРМАЦІЯ_2 брат померлого - ОСОБА_5 та 19 листопада 2013 року за згодою законного представника неповнолітня на той час дочка померлого - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.158 зворот,162 зворот-163). Окрім того, і за приписами частини четвертої ст.1268 ЦК України неповнолітня особа вважається такою, що прийняла спадщину.

За відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержала дочка померлого - відповідач ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги, що узгоджується із положеннями ст.ст.1223,1261 ЦК України. Брат покійного - ОСОБА_5 не доступився до спадщини, оскільки спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги. Рідні брати спадкодавця відносяться до другої черги спадкоємців за законом. Отже, дочка (відповідач ОСОБА_2 ) є єдиним спадкоємцем після смерті батька ( ОСОБА_3 ).

Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горій О.С. свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 грудня 2014 року посвідчив, що спадкоємцем майна належного ОСОБА_3 є його дочка ОСОБА_2 (а.с.208 зворот). Спадщина, на яку видано свідоцтва, складається із ѕ частин житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 жовтня 2013 року (1/4 частина) та договору дарування від 14 квітня 1999 року (1/2 частина). У матеріалах справи відсутні докази того, що дійсність правовстановлюючого документа (свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 грудня 2014 року) оспорювалося у судовому порядку. Рішення суду про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним учасниками справи суду не надано.

Із матеріалів спадкової справи також вбачається, що кредитор ОСОБА_1 23 квітня 2014 року звернувся до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. із заявою про пред`явлення вимог до спадкоємців, що прийняли спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , на суму, передбачену пунктом 2.1 попереднього договору (а.с.163 зворот). Таке звернення є належним та своєчасним з боку кредитора, яким є позивач, тобто впродовж шести місяців у відповідності до положень ст.1281 ЦК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин (25 жовтня 2013 року + 6 місяців). Отже, кредитором дотриманий законодавчо визначений строк пред`явлення вимог до спадкоємця боржника. Позивач має право вимоги до відповідача, яка прийняла спадщину після смерті батька та отримала від батька у спадщину ѕ частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач у порядку універсального правонаступництва, яким є спадкування, прийняла після смерті батька не лише права, а й обов`язки в межах вартості, одержаного нею у спадщину майна.

Отже, спадкодавець одержав від позивача кошти у сумі 148 500 грн. за продаж частини будинку, що належала йому на праві власності, але за життя нерухоме майно не передав та помер. Донька (відповідач у справі), яка є єдиним спадкоємцем, одержала у спадщину після смерті батька нерухоме майно, але вимоги кредитора шляхом одноразового платежу задовольнити відмовилася. Безумовно, що права позивача порушені, оскільки він заплатив кошти, нерухомості не отримав, а тому правомірно сподівається (очікує) поновити порушене право у судовому порядку шляхом звернення стягнення на майно, яке передане єдиному спадкоємцю у натурі, для погашення заборгованості, яка випливає із невиконання померлим зобов`язань за попереднім договором від 27 вересня 2013 року.

Разом із тим, представник відповідача у відзиві на позов фактично заявила про застосування наслідків спливу позовної давності, яке обґрунтувала тим, що у лютому 2015 року позивачу стало відомо в межах справи №295/65/15-ц про відмову відповідача від задоволення його вимог щодо одноразового платежу. За таких обставин, з лютого 2015 року почався перебіг строку позовної давності з вимог про накладення стягнення на спірне майно, що передане відповідачу в натурі.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду за захистом порушеного права з даним позовом про накладення стягнення на майно, яке було передане ОСОБА_2 у натурі, 24 грудня 2020 року. Отже, апеляційний суд погоджується із позицією відповідача та її представника, що позивач пропустив загальний трирічний строк позовної давності (лютий 2015 року + 3 роки = лютий 2018 року).

Разом із цим, положення частини другої ст.264 ЦК України передбачають, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на які має позивач. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, але якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта та п`ята ст.267 ЦК України).

Сторони не оспорюють тієї обставини, що 06 січня 2015 року ОСОБА_1 в справі №295/65/15-ц звернувся до ОСОБА_2 (її законний представник ОСОБА_4 ) про стягнення завдатку за попереднім договором та штрафу. З часу відкриття спадщини та на момент звернення позивача до суду в справі №295/65/15-ц трьох років не сплинуло. Рішення у тій справі про відмову в задоволенні позову ухвалено судом першої інстанції 27 травня 2020 року. Суд апеляційної інстанції переглянув рішення та залишив його змін 02 листопада 2020 року. Ухвалою від 18 грудня 2020 року Верховний Суд відмовив ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження, але вже 24 грудня 2020 року, буквально через декілька днів, позивач звернувся до суду із новим позовом у даній справі про накладення стягнення на майно, яке було передано спадкоємцю в натурі. Отже, упродовж усього часу з моменту смерті ОСОБА_3 позивач не втрачав цікавості до спору та намагався захисти порушене право, а тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що викладені обставини свідчать про те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення із даним позовом до суду з поважних причин. Оскільки строк позовної давності пропущений з поважних причин, то апеляційний суд його поновлює.

Порушене право підлягає захисту, оскільки рішення має бути не лише законним, а й справедливим.

Водночас, обсяг виконання ОСОБА_2 зобов`язання не повинен перевищувати 148 500 грн, оскільки боргове зобов`язання ОСОБА_3 за попереднім договором від 27 вересня 2013 року становить саме цю суму.

Згідно з висновком до звіту №4/10139, виготовленим суб`єктом оціночної діяльності приватною фірмою «ЮрЕкс», ринкова вартість ѕ ідеальних частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 468 282 грн (а.с.10). За таких обставин, достатнім буде звернути стягнення на ј частину вищевказаного нерухомого майна, ринкова вартість якої становить 156 094 грн., що буде цілком достатнім для погашення заборгованості в сумі 148 500 грн.

Із наведеного вбачається, що позивачем доведено належними, достовірними, допустимими та достатніми доказами наявність порушеного його права на виконання зобов`язання спадкоємцем ОСОБА_3 , та у зв`язку з цим наявність правових підстав для часткового задоволення заявленого ним позову.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового судового рішення, яким вимоги ОСОБА_1 задовольняються частково та звертається стягнення на ј ід. частину житлового будинку ринковою вартістю 156 094 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була успадкована в складі ѕ ід. частин цього житлового будинку спадкоємцем ОСОБА_2 в натурі, для погашення заборгованості в сумі 148 500 грн. перед ОСОБА_1 за попереднім договором (про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу). У задоволенні решти позову відмовляється.

Відповідно до норм ст.141 ЦПК України судовий збір у сумі 3 712,50 грн. покладається на ОСОБА_2 пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козлова Андрія Івановича задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 17 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Звернути стягнення на ј ід. частину житлового будинку ринковою вартістю 156 094 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була успадкована в складі ѕ ід. частин цього житлового будинку спадкоємцем ОСОБА_2 в натурі, для погашення заборгованості в сумі 148 500 грн. перед ОСОБА_1 за попереднім договором (про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. 27 вересня 2013 року за реєстровим №10124.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 712,50 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: