Справа № 192/1652/21
Провадження № 2/192/78/22
РІШЕННЯ

Іменем України

21 червня 2022 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Стрельникова О.О.

за участю: секретаря судового засідання - Петровської О.Д.,

позивачки - ОСОБА_1 ,

представника позивачки - адвоката Томи В.П.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Кононенко О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Солоне, Солонянського району, Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 26 квітня 2013 року належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

У вказано житловому будинку окрім позивачки, зареєстрований відповідач ОСОБА_2 .

Відповідач не проживає в жилому приміщені понад рік без поважних причин, не сплачує комунальні платежі на утримання житла, особистих речей в приміщенні немає і взагалі будинком не цікавиться.

Вона жодних перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинила, і тому вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, оскільки не користується жилим приміщенням без поважної причини більше року.

Тому вона вимушена звернутись до суду, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійснені права користування і розпорядження своїм майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію і змушена сплачувати комунальні послуги в повному обсязі, у зв`язку з чим просила визнати відповідача, таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач та його представник проти позову заперечували в повному обсязі з підстав викладених у відзиві, в якому зазначили, що відповідач ніколи не втрачав інтересу до будинку позивачки, відсутність його за місцем реєстрації мала короткочасний характер та не є його особистим волевиявленням, доводи позивачки нічим не доведені і тому просили в задоволені позову відмовити (а.с. 46-70).

Позивачка через свого представника подала до суду відповідь на відзив, згідно якого зазначила, що відповідач не надав будь-яких доказів проживання у будинку позивачки (а.с. 72).

Суд, заслухавши сторони, свідка, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 26 квітня 2013 року, належить на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 має у власності квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 25-26).

Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області №4 від 12 жовтня 2017 року, змінено адресу житлового будинку, що належить ОСОБА_1 з АДРЕСА_3 на АДРЕСА_1 (а.с. 15).

З довідки про склад сім`ї №1360 від 04 грудня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 , зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Згідно картки реєстрації особи - ОСОБА_2 , він зареєстрований в будинку позивачки за адресою: АДРЕСА_1 з 22 липня 2013 року (а.с. 17).

З акта обстеження фактичного проживання від 10 жовтня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , але по факту не проживає (а.с. 19).

Відповідно до акту підтвердження фактичного місця проживання від 06 червня 2021 року, зі слів за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає (а.с. 20).

Згідно акту обстеження від 23 жовтня 2021 року, зроблено висновок, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але мешкає за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 21).

Відповідно до наявних довідок у позивачки за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість зі сплати комунальних послуг відсутня (а.с. 22-24).

Згідно наданих роздруківок інформації про стан субсидії в домогосподарстві за даними Єдиного державного реєстру отримувачів субсидій Міністерства соціальної політики за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2021 року призначалась субсидія по ЖКП (а.с. 59-60).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 10 лютого 2018 року, він відмовився від прийняття належної йому частки спадщини за законом після померлого батька ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (а.с. 87).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , показав суду, що він є сусідом позивачки і за останні три роки один раз бачив відповідача у позивачки в домоволодінні, при цьому підтвердив, що на фототаблицях наявних матеріалах справи зображено приміщення домоволодіння позивачки за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСРгромадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

Враховуючи, вищезазначені норми матеріального права та практику Верховного Суду, суд вважає, що в судовому засіданні достовірно встановлено і не оспорюється сторонами, що відповідач є сином позивачки, і що за згодою позивачки в 2013 році відповідач набув права користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім цього судом встановлено, що будь-якого житла на праві власності відповідач немає.

Також судом встановлено, що на даний момент відповідач за згодою позивачки тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_4 , але при цьому позивачка заперечує можливість реєстрації місця проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки з її слів, син відмовився від неї як матері.

Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не користувався жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 тривалий період з поважної причини, оскільки тимчасово проживав за іншою адресою.

При цьому суд вважає, що посилання позивачки, що відповідач перешкоджає їй отримати субсидію на сплату комунальних послуг на утримання домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в судовому засіданні не знайшли своє підтвердження, і спростовуються дослідженими під час судового розгляду доказами, зокрема відомостями про отримання субсидії позивачкою в період з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2021 року.

Будь-яких інших доказів на підтвердження, що позивачка зверталась за отриманням субсидії після 30 квітня 2021 року, суду не надано, як і не надано доказів, того, що позивачка самостійно здійснює утримання домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд вважає, що позивачкою не доведено суду про втрату відповідачем права користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , а також наявності з боку відповідача перешкод у користуванні позивачкою її власністю.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивачки задоволенню не підлягають за недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Таким чином, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на позивачку.

На підставі викладеного, ст.ст. 386, 391, 405 ЦК України та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 , яка мешкає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , який мешкає: АДРЕСА_1 , серія та номер паспорту НОМЕР_2 про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Судові витрати по справі покласти на позивачку.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 23 червня 2022 року.

Головуючий: суддя Стрельников О.О.