Справа №552/4925/22
Провадження № 2/552/2102/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.12.2022 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого - судді Саркісян О.А.

секретаря судового засідання - Величко Д.В.

з участю представника відповідача- Піддубного В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 04.04.2022 року по 11.07.2022 року в сумі 38880 грн.95 к., індексацію в сумі 7339 грн.92 к. починаючи з 2020 року по червень 2022 року, витрати на правову допомогу та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначила, що вона у період з 2011 року по 04.04.2022 року знаходилась у трудових відносинах з відповідачем. При звільненні відповідач не провів остаточний розрахунок і частково провів його 11.07.2022 року. За період затримки виплати остаточного розрахунку при звільненні вона просить стягнути середній заробіток, виходячи з середнього заробітку в 11500 грн.. У зв`язку з зазначеним вона вимушена звернутися з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 06.09.2022 року відкрито спрощене провадження у справі.

Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність на підставі наявних доказів у справі.

Просять позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. Зазначив, що порушення зобов`язання підприємства по проведенню своєчасного розрахунку з позивачкою при звільненні сталося внаслідок ведення бойових дій та обставин непереборної сили, до якої відноситься введення воєнного стану в Україні, що слугує підставою для звільнення від відповідальності. Також зазначив, що середньоденна середня заробітна плата позивачки складає 310 грн. і в разі задоволення її вимог просить врахувати те, що 11.07.2022 року підприємство провело повний розрахунок з позивачкою, тому просять суд зменшити розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Щодо витрат на правову допомогу зазначили, що визначений позивачем розмір гонорару адвокату у сумі 6000 грн. є істотно завищеним, та є неспівмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, тому просять відмовити у задоволенні позову в частині стягнення витрат на правову допомогу у повному обсязі.

Представник позивача подала відповідь на відзив, в якому заперечувала проти застосування до вказаних правовідносин обставин форс-мажору( непереборної сили) у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, оскільки бойові дії на території м. Полтави не проводились і ніяким чином не вплинули на факт невиплати відповідачем остаточного розрахунку позивачці при звільненні.

Крім того, зазначила, що відповідач невірно порахував середній заробіток для виплати в разі затримки проведення остаточного розрахунку, який складає 11500 грн., оскільки заробітна плата позивачка за останні два місяці перед звільненням склала 11500 грн.

Крім того, відповідач не виплатив індексацію на заробітну плату.

Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів.

Згідно з ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем протягом періоду з 14.10.2011 року по 04.04.2022 року.

04.04.2022 року ОСОБА_1 звільнена за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки(а.с.11-13).

В день звільнення з позивачкою не був проведений остаточний розрахунок.

Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року N 13 постановив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.

При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки ( прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови).

Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, за відсутністю доказів на підтвердження того, що затримка розрахунку сталася не з вини відповідача, суд доходить висновку, що оформивши звільнення позивача ОСОБА_1 та видавши їй трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст.117 КЗпП України.

Відповідно до наданої відповідачем довідки остаточний розрахунок з позивачкою був проведений 11.07.2022 року, середньоденна заробітна плата позивача складає 310,00 грн.(а.с.59-60)

В даному випадку, період затримки в проведенні розрахунку складає період з 05.04.2022 року, наступного дня з моменту звільнення, та по день проведення остаточного розрахунку заборгованості по заробітній платі 11.07.2022 року, , а всього 70 робочих днів.

Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 70 робочих днів х 310,00 грн. = 21700 грн., яку необхідно стягнути з відповідача

Разом з тим, суд вважає можливим зменшити розмір стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, враховуючи те, що заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 була повністю погашена ще до звернення позивачки до суду, враховуючи невеликий строк затримки розрахунку при звільненні, те, що відповідач частково погашав заборгованість за остаточним розрахунком, враховуючи матеріальне становище відповідача, пов`язане з воєнним станом в країні, та вважає необхідним стягнути середній заробіток на користь позивача за час затримки виплати остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 50% від загальної суми 21700 грн., а саме 10850 грн.

Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016 року № 12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відс. та військовим збором - 1,5 відсотка у місяці його фактичного нарахування.

Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п. «б» п. 176.2 ст.176 Кодексу).

Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Доводи представника позивача про те, що при виплаті остаточного розрахунку не була врахована заробітна плата з індексацією, що заробітна плата позивачки з в лютому і березні 2022 року складала 11500 грн, і тому середній заробіток відповідачем не був порахований правильно і остаточний розрахунок з позивачкою проведений не повністю ніякими доказами не підтверджені, голослівні, спростовуються довідками, наданими відповідачем та розрахунковими листками позивачки.

Також ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6000 грн.

Щодо цих вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачено) відповідною стороною або третьою особою.

Дана правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

Судом було встановлено, що 13.06.2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом Петрушанко Ольгою Дмитрівною було укладено договір про надання правової допомоги з попереднім розрахунком.

ОСОБА_1 послуги адвоката сплатила в розмірі , визначеному договором та попереднім розрахунком в сумі 6000 грн., що підтверджується квитанцією №15 від 13.06.2022 року.

Отже, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн., які підтверджено документально та доведено позивачем.

Доводи відповідача про не співмірність витрат наданим послугам , так як справа малозначна і взагалі не передбачала залучення до участі у справі адвоката, судом не може бути прийнята до уваги.

Право кожного громадянина скористатися послугами адвоката є його невід`ємним правом, а надана адвокатом по даній цивільній справі правнича допомога ( підготовка та подача позову, ознайомлення з відзивом на позовом та надання обґрунтованої відповіді на відзив, підготовка та направлення відповідачу адвокатських запитів, тощо) є співмірною розміру гонорару за виконану роботу.

Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті на їх належність, допустимість, достовірність, достатність, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 992,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-13, 76, 81,133,137,141, 242-246, 263-265, 274, 430 ЦПК України, ст.ст. 47, 94, 117 КЗпП України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10850 грн. з послідуючим утриманням із вказаних в цьому абзаці сум податку на додану вартість та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по справі на оплату правничої допомоги у розмірі 6000 грн.

Стягнути з з Акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний термін з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про сторони:

Позивачка- ОСОБА_1 ( ІПН- НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 )

Відповідач- Акціонерне товариство «Полтавський турбомеханічний завод»( , місце знаходження м.Полтава, вул.Зінківська,6).

Суддя: Саркісян О.А.