ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6714/22 Справа № 192/1682/21 Суддя у 1-й інстанції - Тітова О.О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на його користь та утримання у розмірі 1/2 частини заробітку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, довічно.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 10.10.2021 року досяг 60-річного віку і відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з вказаного часу є непрацездатним. Проте, він не є пенсіонером і не отримує від держави будь-якого соціального утримання, оскільки для призначення пенсії не має необхідного стажу роботи. Майна, що може приносити дохід не має. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина та мати відповідача. Позивач тривалий час страждає низкою хронічних захворювань: варикозним розширенням нижніх кінцівок, хронічною венозною недостатністю 2А ст. діабетичною мікроангіопатією, ішемією нижніх кінцівок, які потребують постійного лікування, придбання препаратів, специфічного харчування - дієти та рекомендованого санаторно-курортного лікування.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а тому просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначаючи, що позивач є пенсіонером за віком, а тому має право на одержання утримання від сина, при цьому отримувати соціальну допомогу від держави він немає можливості у зв`язку із недостатністю страхового стажу. Крім того, судом першої інстанції відмовлено в затвердженні мирової угоди, також судом незаконно залучено третю особу - ОСОБА_3 після першого судового засідання, зважаючи, що раніше суд відмовив в залученні останньої, обґрунтовуючи рішення з наданими поясненнями третьої особи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 від 04.10.1982р., позивач ОСОБА_1 є батьком відповідача по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (т.1 а.с. 4, 5).

Дружина позивача та мати відповідача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла в м. Дніпрі ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 8).

Згідно копії рішення відділу призначення пенсій Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 26.11.2021 року № 46 про відмову в призначенні пенсії, позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відмовлено у призначені пенсії за віком на підставі того, що в останнього відсутнє право на призначення пенсії за віком відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу- 28 років. (т.1 а.с. 56).

Згідно наданих позивачем медичних документів він 20.06.2017 року, 18.06.2020 року проходив УЗД, 24.09.2021 року звертався до лікаря та з 24.09.2021 року по 06.10.2021 року перебував на стаціонарному лікуванні з приводу хронічної венозної недостатності, ішемії нижніх кінцівок, а також цукрового діабету 2 типу середнього ступеня важкості, стадія нестійкої субкомпенсації (за рівнем глікемії) при вступі. Субкомпенсований при виписці.(т.1 а.с.10-16).Позивач має також повнолітню доньку ОСОБА_5 , що не заперечується сторонами по справі.

Згідно рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 27.01.2014 року, з відповідача на користь 3-ї особи на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до досягнення нею повноліття стягуються аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) з 20.01.2014 року. (т.1 а.с. 54).

Згідно довідки №21-582 від 08.12.2021року, відповідач, станом на 08.12.2021 року, працює в Дніпропетровській обласній прокуратурі керівником Синельниківської окружної прокуратури та його заробіток з червня 2021 року по листопад 2021 року склав 508032,12 грн., а середня заробітна плата становить 84672,02 грн. (т.1 а.с. 55).

Згідно рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 02.02.2022 року, шлюб між 3-ю особою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано. (т.1 а.с. 121-123).

Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 08.12.2021 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітніх дітей. (т.1 а.с. 177-178).

Згідно декларації відповідача за 2020 рік, у відповідача відсутнє у власності нерухоме та рухоме майно. (т.1 а.с. 170-176).

Ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 27.07.2022 року відкрито провадження у цивільній справі про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. (т.2 а.с. 12).

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутнє право на отримання аліментів від позивача, доказів того, що стан здоров`я (функцій організму) позивача обумовлений захворюваннями, які унеможливлюють його роботу суду не надано, захворювання позивача - не виключають його працездатності.

Зважаючи на те, що позивачем не доведено того, що він є непрацездатним, а тому у відповідача не виникло обов`язку утримувати батька, який не є непрацездатним.

Колегія суддів погоджується з такими висноками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За положенням ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 ст. 2 ЦПК України на суд і учасників процесу покладено обов`язок керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-яким іншим міркуванням в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Згідно з ст.ст. 2, 6 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до ст. ст. 13, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві учасники справи розпоряджаються своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Відповідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, у ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК).

Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до частини першої, третьої статті 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.

Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Відповідно ч. 3 ст. 75 СК України непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено частиною першою статті 204 СК України.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин.

Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що таке право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за умови непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька.

Положеннями ст. 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі N 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» містить роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі. Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом першої, другої чи третьої групи. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1ст. 204 СК України.

Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо.

Поняття непрацездатності викладене в ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідно до якої непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначені умови призначення пенсії за віком, статтею 30 визначені умови призначення пенсії по інвалідності, а статтею 36 - умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Однак, статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначена можливість призначення пенсії за віком за наявності декількох умов: часу з якого особа досягла визначеного законом віку, безпосередньо визначеного законом віку (у чоловіків - 60, 63 чи 65 років) та наявності на час досягнення відповідного віку страхового стажу - стажу роботи.

Отже, і вік особи і стаж роботи відповідно до положень даної норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не є сталими. Дані умови для призначення пенсії за віком є взаємопов`язаними та взаємозалежними, при цьому визначальним є саме стаж роботи, оскільки за відсутності необхідного стажу роботи, вік особи з якого вона вважається непрацездатною та має право на призначення пенсії збільшується та за відповідних умов становить 60 років, 63 роки чи 65 років.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено абзацом першим частини першої цієї статті, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі, пропорційному до наявного страхового стажу, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Для пенсій, призначених після 1 січня 2018 року, мінімальний розмір пенсії за віком, передбачений абзацом першим цієї частини, виплачується після досягнення особою віку 65 років. До досягнення цього віку таким особам може бути призначена державна соціальна допомога на умовах і в порядку, визначених Законом України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям".

На перевагу непрацездатним особам, працездатні забезпечують себе самостійно, тому у повнолітніх дітей таких осіб не виникає обов`язку утримувати своїх батьків.

Працездатність, тобто здатність до праці, залежить від стану здоров`я, фізичного, духовного розвитку (розумових та емоційних можливостей), а також професійних знань, уміння і досвіду особи, що дає їй змогу виконувати роботу визначеного обсягу, характеру та якості.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач на час звернення до суду не набув право на призначення пенсії, є працездатним, тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Не заслуговують уваги доводи апеляційної скарги, про те, що позивач є пенсіонером за віком, оскільки позивачем не надано ані в суді першої ані та апеляційної інстанції належних доказів того, що він є непрацездатною особою, у розумінні ч. 3 ст. 75 СК України та ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у затверджені мирової угоди колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Статтею 207 ЦПК України передбачено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо:1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Як правильно встановив суд першої інстанції умови мирової угоди порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконного залучення третьої особи, колегія суддів не бере до уваги зважаючи на те, що судом першої інстанції залучено третю особу, тоді, коли суду стало відомо що рішення по даній справі може вплинути на права малолітньої дочки відповідача - Аріни, що є обгрунтованим та законним.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 20 грудня 2022 року.

Головуючий: суддя А. П. Барильська

Судді: Н. М. Деркач

Т. Р. Куценко