Справа № 522/2808/22
Провадження № 2/522/3106/22
22 червня 2022 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Павлик І.А.
секретаря судового засідання - Сулими А.С.,
сторони в судове засідання не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,
У лютому 2022 року позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у якій зареєстрована її мати ОСОБА_2 , яка не проживає за вказаною адресою, у житловому приміщені відсутні будь-які її особисті речі та майно. Дана ситуація перешкоджає здійсненню належного позивачам права володіння, користування та розпорядження квартирою та призводить до збільшення комунальних платежів. У зв`язку з чим, позивач просить суд ухвалити рішення про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування нерухомим майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 та зняти її з реєстрації місця проживання.
21.02.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.
20.09.2022 до суду від позивача надійшла заява, у якій вона просить суд здійснити розгляд справи за її відсутності.
Відповідач у судові засідання призначені на 17.03.2022, 19.04.2022, 30.05.2022 та на 22.06.2022 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).
У пункті 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер: НОМЕР_1 , виданого 21.05.2015 Департаментом міського господарства Одеської міської ради.
Стаття 391 ЦК України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.
Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Нормами ст. 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Положеннями ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
У своїй позовній заяві позивач зазначає, що відповідач не проживає у квартирі АДРЕСА_1 починаючи з 1997 року та надає на підтвердження цього єдиний доказ - акт від 09.12.2021, засвідчений у дільниці № 2 ЖКС Фонтанський. Доказів наявності у відповідача іншого житла, матеріали справи не містять.
При розгляді справи про визнавання особи такою, що втратила право користування житлом, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Отже, визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом буде мати наслідком виселення останньої із квартири. Разом з тим, позивачем не надано до суду доказів того, що її мати, яка є відповідачем у справі має у наявності інше житло, земельну ділянку, рухоме майно, можливості винаймати інше житло для проживання, а тому у разі задоволення позову ОСОБА_2 може стати безхатченком.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 754/613/18-ц та від 14.04.2021 у справі № 581/489/20.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними доказами, що реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житлі створює їй перешкоди в реалізації правомочностей власника, а тому визнання її такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням є порушенням права відповідача на повагу до житла, передбаченого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Керуючись ст.ст. 81, 141, 223, 258, 259, 263-265, 280, 282, 284, 289, 352, 354 ЦПК України, суд
У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.
Суддя І.А. Павлик
Повний текст рішення суду складено 28.06.2022.