Справа № 161/1638/22 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/976/22 Категорія: 68 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Бовчалюк З. А.,

з участю:

секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Орган опіки та піклування виконавчого комітету Підгайцівської сільської ради Луцького району, про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 , поданою його представником ОСОБА_3 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 червня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що за період перебування у шлюбі, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.12.2021, у сторін народились діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач вказує, що з часу припинення шлюбних відносин відповідач неналежно виконує свої батьківські обов`язки, між сторонами виникають постійні конфлікти щодо місця проживання дітей, відповідач погрожує, що забере дітей і не дасть із ними спілкуватись. Після розірвання шлюбу діти постійно проживають з нею, перебувають на її утриманні та вихованні. Натомість відповідач не цікавиться їх вихованням та розвитком, тому вважає, що визначення місця проживання дітей з нею буде відповідати інтересам дітей.

У зв`язку з наведеним позивач ОСОБА_1 просила визначити місце проживання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2022 року позов задоволено.

Визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за місцем проживання матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 992 гривні 40 коп. судового збору.

У червні 2022 року представник позивача ОСОБА_2 подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати у справі на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 10 000 грн.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2022 року заяву задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги, у розмірі 5000 грн. В решті вимог заяви відмовлено.

Не погодившись із рішенням та додатковим рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову та стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність спору між сторонами. Однак, з таким висновком він не погоджується, оскільки даний спір вже вирішений в позасудовому порядку - органом опіки і піклування, рішення якого відповідачем не оспорювалось, що свідчить про згоду ОСОБА_4 із даним рішенням. Будь-яких доказів, що апелянт заперечує проти визначення місця проживання дітей з матір`ю суду не надано. А тому із наведених підстав просить в задоволенні позову відмовити. Також просить додаткове рішення суду скасувати і в задоволенні заяви відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає про законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказує, що нею надано достатньо належних та допустимих доказів для висновку про задоволення позову.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 заперечили доводи апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала з підстав, викладених у ній, та просила рішення суду скасувати і відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції в контексті першочергового урахування інтересів дітей, враховуючи висновки органу опіки та піклування, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з матір`ю, чи негативно впливали на їх виховання та розвиток, дійшов висновку про обґрунтованість позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до частин другої, восьмої-десятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області №161/16496/21 від 20 грудня 2021 року шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_6 , розірвано (а.с.12).

У шлюбі в сторін народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с.10-11).

Після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами діти залишились проживати з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідачем не заперечується.

Як стверджує позивач ОСОБА_1 , дане житлове приміщення (будинок) належить їй на праві приватної власності (дата реєстрації права власності - 01.04.2021), що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №258984088 від 29.05.2021 (а.с.25).

З огляду на наявність підстав, які свідчать про незгоду відповідача з фактом проживання дітей з матір`ю, виникнення конфліктів щодо місця проживання дітей, агресивність у поведінці батька в присутності дітей, ОСОБА_1 звернулась до Органу опіки та піклування Підгайцівської сільської ради щодо визначення місця проживання дітей, у якій просила надати висновок про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 (а.с.29-30).

Згідно з копією витягу з рішення виконавчого комітету Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області №13 від 27.01.2022, таким рішенням затверджено висновок щодо визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.32).

Комісією також встановлено, що батько дітей ОСОБА_4 з сім`єю не проживає, за можливості підтримує стосунки з дітьми, кошти на утримання дітей не надає, активної участі у їхньому житті не приймає. Діти перебувають на повному матеріальному утриманні матері. За місцем проживання дітей для них створено усі належні умови для задоволення їхніх потреб, повноцінного та гармонійного розвитку, що встановлено під час обстеження умов проживання Службою 17.01.2022 .

ОСОБА_5 є ученицею НВК №9 м. Луцька, а ОСОБА_6 є вихованцем ЗДО №27 Луцької міської ради, що також вбачається з копії довідок №02-52/151 від 08.09.2021 та №34 від 20.08.2021 (а.с.13-14). Сина приводить і забирає з садочка мама, так само як і оплачує харчування, цікавиться благополуччям дитини (а.с.31).

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 є працевлаштованою, отримує систематичний дохід, що підтверджується копією довідки №7 від 06.09.2021 (а.с.15).

Згідно із довідкою від 20 серпня 2021 року № 34, виданою Закладом дошкільної освіти №27 «Незабудка» Луцької міської ради, ОСОБА_6 є вихованцем даного закладу, за інформацією директора батько ОСОБА_4 не бере участі в освітньому та виховному процесі, не відвідує батьківські збори. Разом з тим, зазначено, що саме позивачка займається вихованням сина, цікавиться успішністю дитини, оплачує його харчування, привозить та забирає його із садочка (а. с. 14).

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).

Оцінивши зазначений висновок органу опіки і піклування в даній справі, суд першої інстанції правильно вказав, що не встановлено обставин, які б давали підстави сумніватися в обґрунтованості такого висновку.

Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №352/2324/17 (провадження №61-14041св19) зазначено: «Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Такі ж висновки висловлені і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19.

Суд у даній справі взяв до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, соціальні зв`язки дітей, висновок органу опіки та піклування та інші зібрані докази щодо створених для дітей умов проживання та психологічний стан дітей, і обґрунтовано зазначив, що з огляду на встановлені обставини, для першочергового врахування інтересів дітей, які переважають над інтересами батьків, саме визначення місця проживання дітей з матір`ю відповідатиме їх інтересам.

Крім цього, у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дітьми визначене в цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Аргументи апеляційної скарги про те, що позов подано передчасно, за відсутності спору між сторонами, а тому не підлягає до задоволення, спростовуються наданими суду доказами зокрема і висновком органу опіки і піклування, а також не можуть братися колегією суддів до уваги і з огляду на процесуальну поведінку відповідача у даній справі, який заперечував проти задоволення позову та звернувся із апеляційною скаргою на рішення суду.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення суду у даній справі колегія суддів зазначає наступне.

На думку апелянта, суд першої інстанції при постановленні додаткового рішення безпідставно не прийняв до уваги клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, та дійшов помилкового висновку про їх стягнення.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц , де звернуто увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт перший частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Судом першої інстанції встановлено, що представником позивача на підтвердження судових витрат надано: копія договору від 10.09.2021 року, ордер від 14.09.2021 року, акт від 22.06.2022 року та квитанції №8 від 11.04.2022 року та №10 від 23.05.2022 року.

У суді першої інстанції представник ОСОБА_4 адвокат Грибан Ж. В. заперечувала щодо визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн, оскільки вважала таку суму завищеною.

Місцевий суд, враховуючи те, що витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн є неспівмірними із складністю справи, її тривалістю та наданим адвокатом послуг в суді першої інстанції, затраченим часом на наданням таких послуг, врахувавши клопотання представника ОСОБА_3 про зменшення розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, зробив обґрунтований висновок про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , до 5 000 грн.

Наведені норми закону та позиція суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваного судового рішення при вирішенні питання щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Отже, доводи апеляційної скарги на основне рішення та додаткове рішення у даній справі не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, у відзиві на апеляційну скаргу, яка була направлена для ознайомлення стороні відповідача, позивачкою подано заяву та відповідні підтверджуючі документи (акт до договору про надання правової допомоги від 25.10.2022 р. з детальним зазначенням наданих юридичних послуг, квитанцію до прибуткового касового ордера № 12 від 25.10.2022 р. на суму 5000 грн) про понесені нею витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 5000 грн, щодо яких стороною відповідача не було висловлено жодних заперечень. У зв`язку з цим та на підставі ст. 141 ЦПК України вказані витрати апеляційний суд стягує з відповідача в користь позивача.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 , подану його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 червня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на правничу допомогу в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді