ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2022 року м. Чернівці Справа № 727/12179/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Петранюк Ю.Т.,

заявник: ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 грудня 2021 року, постановлену під головуванням судді Смотрицького В.Г., повний текст ухвали виготовлено 14 грудня 2021 року. -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого листа №727/12179/17 від 28 грудня 2017 року таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви вказував, що судовим наказом Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 грудня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. В подальшому видано виконавчий лист.

Проте, починаючи з червня 2020 року син постійно проживає в ОСОБА_1 , у зв`язку з чим останній звернувся до суду про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

17 грудня 2020 року Новоселицьким районним судом Чернівецької області видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_4 в розмірі ј її заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 14 грудня 2020 року.

На підставі наведеного вважає, що відпала підстава стягнення з нього аліментів на утримання сина, у зв`язку з чим просив заяву задовольнити.

Провадження №22-ц/822/137/22

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 грудня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить ухвалу суду скасувати та винести постанову про задоволення заяви.

Вказує, що не погоджується з позицією суду, оскільки цивільно-процесуальне законодавство передбачає спеціальний порядок визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у відповідності до ст.432 ЦПК України. Також вказує, що судом неправильно застосовано ст.273 ЦПК України, яка не має відношення до спірних правовідносин. Вважає, що заявником було доведено належними доказами, що син проживає з ОСОБА_1 , а тому останній має право на отримання аліментів, а його обов`язок по сплаті припинився.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст.360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у розгляді справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України, яке їм не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції вказав, що заявником обрано невірний спосіб захисту та останній повинен був звернутися до суду з позовом в порядку ч.4 ст.273 ЦПК України про припинення стягнення аліментів. Також зазначив, що неповідомлення представником заявника про існування судового наказу від 26.12.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання сина сприяло видачі Новоселицьким районним судом іншого судового наказу з порушенням чинного цивільно-процесуального законодавства.

З такими висновками колегія судді не погоджується, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

26.12.2017 року Шевченківським районним судом м. Чернівці видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 грудня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.13).

З розрахунку в/п№ НОМЕР_1 заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом 727/12179/17 від 28.12.2017 року, виданого Новоселицьким РВДВС від 23.07.2020 року, вбачається, що станом на 23.07.2020 року заборгованість по виплаті аліментів відсутня, переплата становить 375,50 грн (а.с.5).

17 грудня 2020 року Новоселицьким районним судом Чернівецької області видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_4 в розмірі ј її заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 14 грудня 2020 року (а.с.2).

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

В силу ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

За змістом п.п.4, 5 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ч.1, 7 ст.170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. У разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до ст.172 ЦПК України у разі ненадходження до суду заяви від боржника про скасування судового наказу протягом п`яти днів після закінчення строку на її подання судовий наказ набирає законної сили, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, коли судовий наказ набирає законної сили у день його видачі.

Крім того, відповідно до ст.173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

За змістом ч.3 ст.431 ЦПК України судовий наказ є видом виконавчого документу. Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Під іншими причинами слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Крім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, як повністю так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовує свою заяву, можуть бути наслідком як повного, так і часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже, як повного, так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11.

Виняток з цього правила становлять перелічені в статті 432 ЦПК України причини, якими може бути обумовлено невиконання рішення суду.

Таким чином, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Апеляційний суд враховує, що право на звернення до суду із позовом чи заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку, тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не ініціювала в судовому порядку провадження щодо перегляду судового рішення про стягнення з неї аліментів на утримання спільного сина, не спростувала доводи заявника про те, що ОСОБА_4 проживає з батьком, що, в свою чергу, свідчить про погодження останньої з тим, що ОСОБА_1 набув право на отримання аліментів та про припинення обов`язку ним сплачувати аліменти за попереднім судовим наказом з підстав проживання сина разом з батьком.

Наведене свідчить про зміну обставин, які мають істотне значення, у зв`язку з чим ОСОБА_1 й звернувся за захистом свого права у належний спосіб.

Крім того, посилання суду на те, що останній повинен звертатися з позовом про припинення сплати аліментів, є безпідставним, оскільки в силу ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за заявою того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, тобто право на отримання аліментів має той з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Отже, враховуючи те, що неповнолітній ОСОБА_4 з матір`ю не проживає, тому право останньої на отримання аліментів і відповідно обов`язок заявника ОСОБА_1 по сплаті аліментів припинився.

За наведених обставин ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення - про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат за правилами ст.141 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про необхідність компенсувати ОСОБА_1 за рахунок ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 454 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 грудня 2021 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати виконавчий лист №727/12179/17 від 28 грудня 2017 року по виконанню судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 454 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: І.Н. Лисак

Судді : Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк