Справа № 352/2813/21
Провадження № 22-ц/4808/702/22
Головуючий у 1 інстанції ХОМИНЕЦЬ М. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника АТ КБ «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Тисменицького районного суду від 21 березня 2022 року під головуванням судді Хоминець М.М. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

АТ КБ «ПриватБанк» 28.12.2021 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 37 781,53 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору б/н від 20.12.2012 відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Договір між сторонами укладено у порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання, відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов`язань станом на 22.11.2021 утворилась заборгованість у сумі 37781,53 грн, що складається з 29759,88 грн заборгованості за тілом кредиту, у тому числі 29759,88 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту, 8021,65 грн заборгованості за простроченими відсотками. Просив стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості та судові витрати.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 березня 2022 року відмовлено в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк».

У апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що між Банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору.

Позивачем була надано копія заяви, в якій відповідачка особистим підписом засвідчила, що згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами про надання банківських послуг і зобов`язується їх виконувати та самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку.

На підставі анкети-заяви відповідачці відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт 25 000 грн.

Відповідачці після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. Активація нею картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору.

Відповідачка зверталася до Банку з метою перевипуску карти, отримала перевипушені картки з новими номерами та продовженим строком дії, якими продовжила користуватися.

Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатися та враховуватися в тому числі і на перевипущеній картці.

Вказані обставини підтверджуються, розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідачки, довідками банку про зміну умов кредитування та про видані картки.

У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачці було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання грошей, отримання нею коштів через банкомати, а отже й отримання кредитної картки.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено переліком типових документів. Отже, з виписки чітко вбачається, що відповідачка користувався кредитними коштами, знімала кошти, однак банку їх не повернула.

Суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків, порушив норми матеріального права.

Відмовляючи в стягненні заборгованості, суд вважав, що заборгованість за договором у відповідача відсутня, оскільки сума внесених на погашення коштів перевищує суму фактично використаних коштів.

Однак такий висновок суду не відповідає умовам договору та вимогам ст. 534, 1048 ЦК України.

Суд здійснюючи перерахунок заборгованості, порушив умови договору та вимоги статті 534 ЦК України, проігнорував те, що відповідачка не звільнявся від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом за статтею 1048 ЦК України.

Суд не звернув уваги на те, що відповідачкою не оспорювався факт погодження умов кредитування, у тому числі щодо порядку погашення заборгованості.

Суд не врахував та дійшов помилкового висновку про те. що фактично витрачені відповідачем кредитні кошти були повністю повернуті банку у добровільному порядку."

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу вказуючи що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки ніяких зобов`язань перед банком немає, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» вимоги апеляційної скарги підтримала з мотивів наведених в ній.

ОСОБА_1 в засідання апеляційного суду не з`явилася, хоча були належним чином повідомлена про час і місце слухання справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк», перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є AT КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитного договору б/н від 20.12.2012 відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який у подальшому був збільшений до 50 000 грн, потім зменшений до 30 700 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с.13).

Договір між сторонами укладено шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 20.12.2012 (а.с.15 також зв. ст.), у якій зазначено, що відповідачка погоджується, що підписана нею заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, викладеними на банківському сайті, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг; що вона ознайомилась з договором про надання банківських послуг та згодна з його умовами.

До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.16) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.17-41).

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов`язань за кредитним договором позивач заявив до стягнення заборгованість станом на 22.11.2021 у розмірі 37781,53 грн, що складається з 29 759,88 грн заборгованості за тілом кредиту, у тому числі 29759,88 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту, 8 021,65 грн заборгованості за простроченими відсотками, згідно наданих позивачем розрахунків (а.с.5-12).

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Позивач посилається на те, що договір між сторонами укладено у порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між нею та банком договір.

Умови та правила надання банківських послуг AT КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

В анкеті-заяві від 20.12.2012 р. процентна ставка за користування кредитними коштами та підстави їх стягнення не зазначені; надані позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містять підпису відповідачки.

В матеріалах справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом яких договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим AT КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), які згідно ч.4 ст.263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанцій вказав на те, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідачки на користь банку 8021,65 грн заборгованості за відсотками з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Щодо вимоги про стягнення 29 759,88 грн заборгованості за тілом кредиту, у тому числі за простроченим тілом кредиту, суд першої інстанції зазначив, що з розрахунків заборгованості (а.с.5-12), які підтверджуються випискою за договором (а.с.52-62), судом встановлено, що станом на 31.10.2015 заборгованість за тілом кредиту склала 3090,17 грн; за період з 01.11.2015 до 31.05.2019 відповідачка зняла з кредитної картки, тобто витратила 285483,02 грн; за період з 01.06.2019 до 22.11.2021 відповідачка зняла з кредитної картки, тобто витратила 118800,80 грн кредитних коштів. Таким чином, загальний розмір заборгованості за кредитним договором склав 407373,99 грн (3090,17 + 285483,02 + 118800,80). За вказаний період відповідачка внесла на погашення заборгованості 489172,50 грн.

З розрахунку заборгованості убачається що банк з погашених відповідачкою 489 172,50 грн зарахував на погашення заборгованості: за тілом кредитом 471 039,08 грн, за простроченим тілом кредиту 9 419,42 грн, по пені - 50 грн, по нарахованих відсотках 3 101,16 грн, по прострочених відсотках 5 562,84 грн (а.с.10, а.с.12 зв. ст.).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачка не має заборгованості за тілом кредиту, у тому числі за простроченим тілом кредиту, оскільки відповідачка повернула банку на 81 798,51 грн більше, ніж витратила кредитних коштів, а стягнення пені та відсотків з відповідачкою погоджено не було.

Однак з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду частково не погоджується.

Судом першої інстанції при постановленні рішення не взято до уваги розрахунку позивачем заборгованості за кредитним договором і виписки за договором №б/н, з яких убачається, що за період з 20.12.2012 по 24.11.2021 заборгованість станом на 19.02.2020 відсутня і відповідачкою сплачена в повному обсязі.

Тому позивач просив стягнути заборгованість, яка виникла після цієї дати.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій та які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно п. 2.1. Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 556, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації із застосуванням комп`ютерних засобів, за допомогою яких в автоматизованому режимі здійснюється збирання, передавання, систематизація та оброблення інформації. Організація автоматизованої реєстрації і обробки даних повинна забезпечити суцільне і безперервне відображення всіх операцій, доказовість інформації, збереження узагальненої інформації на машинних носіях, а також можливість здійснення будь-якого подальшого контролю і одержання роздруківок на паперових носіях.

Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04.07.2018 року № 75, в редакції, чинній на момент розгляду справи судом, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до наданої позивачем копії виписки з особового рахунка (по кредитному договору) вбачається, що відповідачка з 19 лютого 2020 року активно користувалася кредитними коштами (а.с. 52-62), зокрема здійснювала покупки, перекази, і користувалася коштами для погашення заборгованості за кредитним договором і не повернула їх в повному обсязі, що в свою чергу призвело до виникнення заборгованості.

Також судом першої інстанції не перевірено в повній мірі розрахунок заборгованості, не оцінено його в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, зокрема випискою за договором.

З наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20.12.2012 вбачається, що відповідно до граф «Витрати клієнтом кредитних коштів», «Відсотки погашені за рахунок кредиту» та «Тіло кредиту поточне» за період з 01.01.2020 по 21.11.2021 нараховані банком відсотки погашалися в тому числі за рахунок кредитних коштів (шляхом списання самим банком коштів кредитного ліміта), що призводило до збільшення поточного тіла кредиту. Зокрема, 01.04.2020 було погашено за рахунок кредиту відсотки в розмірі 2328,41 грн, 01.05.2020 1697,61 грн, 01.08.2020 1636,71 грн, 01.11.2020 1480,82 грн, 01.12.2020 1402,02 грн, а всього на загальну суму 8 545,57 грн. Таким чином на цю суму збільшилося поточне тіло кредиту.

Також відповідачем з 01.01.2020 по 21.11.2021 внесено кошти на погашення заборгованості за нарахованими відсотками в сумі 8649 грн.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, банк вправі вимагати захисту своїх прав в судовому порядку шляхом стягнення заборгованості.

Щодо відмови у стягненні судом відсотків, нарахованих банком на прострочений кредит, слід зазначити таке.

Суд першої інстанції встановив, що в анкеті-заяві від 20.12.2012 р. процентна ставка за користування кредитними коштами, а також розміри штрафних санкцій (пені, штрафу) та підстави їх стягнення не зазначені; надані позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містять підпису відповідачки.

В матеріалах справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, штрафних санкцій та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

У той же час, роздруківка із сайту банку не може бути належним доказом, оскільки повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві від 20.12.2012 домовленості сторін про сплату процентів, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 20.12.2012 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Крім того витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20.12.2012, шляхом підписання анкети-заяви і у стягненні заборгованості за простроченими відсотками слід відмовити.

З урахуванням того, що відповідачем внесено на погашення заборгованості кошти за відсотками в сумі 8 649 грн, які неузгоджені сторонами та зараховані позивачем на погашення відсотків, а також збільшення розміру заборгованості за тілом кредиту (простроченим тілом кредиту) за рахунок відсотків в сумі 8 545,57 грн, які погашалися за рахунок кредитних коштів, з відповідачки слід стягнути заборгованість за тілом кредиту в сумі 12 565,31 грн, як різницю між сумою витрачених кредитних коштів та сумою коштів, внесених позичальником на погашення заборгованості за відсотками та відсотків, які погашалися за рахунок кредитних коштів (29 759,88 грн 8 545,57 грн 8 649 грн).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 20.12.2012 в сумі 12 565,31 грн.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 вказаної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи та переглядом справи у суді апеляційної інстанції, частково покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача 755 грнвитрат по оплаті судового збору в суді першої інстанції та 1132,50 грн витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Тисменицького районного суду від 21 березня 2022 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , останнє місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код , м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) заборгованість за тілом кредиту (простроченим тілом кредиту) за кредитним договором від 20 грудня 2012 року у розмірі 12 565,30 грн (дванадцять тисяч п`ятсот шістдесят п`ять гривень 30 коп).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 755 грнпонесених витрат по оплаті судового збору в суді першої інстанції та 1 123,50 грн витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанов и складено 30 червня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський