ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/867/22 Справа № 210/6687/19 Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач Донецький національний університет економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2021 року, ухваленого суддею Хлистуненко О.В. у м. Кривому Розі, відомості щодо дати складання повного тексту судового рішення відсутні,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2019 року Донецький національний університет економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського звернувся з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідач у період з 04.07.2016 року по 14.08.2019 року працював на посаді завідувача відділу господарства Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського. 05.10.2016 року з відповідачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність №5.

На підставі наказу від 21.05.2019 року №71 Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського 12.08.2019 року проведено ревізію (інвентаризацією) підзвітних відповідачеві товарно-матеріальних цінностей та виявлено нестачу на загальну вартість 161050,88 (перелік відсутніх цінностей та їх вартість додається). Нестача виникла в результаті незабезпечення з провини працівника схоронності довірених йому матеріальних цінностей.

Наказом Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського від 14.08.2019 року №115 створено комісію по розгляду питання щодо відшкодування університету нестачі основних засобів, інших необробних активів, виявлених за результатами інвентаризації на підставі інвентаризаційного.

Наказом Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського від 21.08.2019 року №118 прийнято рішення щодо покладення відповідальності за нанесені університету збитки, у зв`язку з нестачею основних засобів, інших необоротних активів та їх відшкодування на ОСОБА_1 та запропоновано добровільно відшкодувати збитки та надати до 20.08.2019 року заяву на ім`я в.о. ректора.

Відповідач з усіма документальними матеріалами розгляду питання щодо відшкодування університету матеріальних збитків був ознайомлений, однак від підпису; відмовився та добровільно відшкодувати шкоду не погоджується.

У зв`язку з викладеним, просив суд, стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальних збитків 161050,88 грн. та судові витрати у розмірі 2 415, 77 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського в рахунок відшкодування матеріальних збитків 161050 гривень 88 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського судовий збір в розмірі 2415 гривень 77 копійок.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 ,- ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивачем не надано доказів вини відповідача.

Відповідно до договору про повну матеріальну відповідальність, позивач зобов`язався створити належні умови для зберігання майна, проте таких умов створено не було, ввірене позивачу майно зберігалось в різних місцях, оскільки використовувалось для потреб різних кабінетів, За ремонт приладів відповідала інша людина, тому вважає що його провина відсутня.

У відзиві на апеляційну скаргу представника відповідача Донецький національний університет економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського зазначив, що рішення суду є законним та обгрунттваним, узв`язку з чим просив відмовити відповідачу у задоволенні апеляційної скарги.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом №95/0 від 01.07.2016 року ОСОБА_1 прийнято на посаду завідувача господарством господарського відділу з 04.07.2016 року (а.с. 9).

05.07.2016 року ОСОБА_1 підписав договір № 5 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Згідно якого ОСОБА_1 бере на себе повну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому Університетом матеріальних цінностей (а.с. 11).

Відповідно до акту №6 прийняття-передачі товарно-матеріальних цінностей та основних засобів від 13.11.2017 року ОСОБА_1 прийняв на збереження товарно-матеріальні цінності та основні засоби на загальну суму 671283,85 грн. (а.с.99-102).

В серпні 2019 року за результатами інвентаризації необоротніх активів було складено звіряльна відомість (а.с. 56-91).

На підставі розпорядчого документу від 21.05.2019 року за №71 проведена інвентаризація фактичної наявності необоротних активів, за результатами якої виявлена нестача на загальну суму 161 050, 88 грн. (а.с. 92-94).

Наказом Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського від 14.08.2019 №115 створено комісію по розгляду питання щодо відшкодування університету нестачі основних засобів, інших необробних активів, виявлених за результатами інвентаризації на підставі інвентаризації (а.с. 96).

Наказом Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського від 21.08.2019 №118 прийнято рішення щодо покладення відповідальності за нанесені університету збитки, у зв`язку з нестачею основних засобів, інших необоротних активів та їх відшкодування на ОСОБА_1 та запропоновано добровільно відшкодувати збитки або відмовити (у письмовій формі) до 20.08.2019 року (а.с 95).

Наказом № 122/0 від 14.08.2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача господарством господарського відділу за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 10)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що нестача цінностей, яке належало позивачу сталося не і за-за вини відповідача, тоді як саме на нього було покладено обов`язок схоронності довірених йому позивачем матеріальних цінностей, у зв`язку з чим ОСОБА_1 підписав договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, а тому має нести відповідальність.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 130КЗпП України (станом на час звернення з позовом) працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративноїчи кримінальної відповідальності.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 134КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (які досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 135-1 КЗпП України).

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема, втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, яка є чинною, затверджено Перелік посад і робіт, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва (далі - Перелік).

Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не зазначені, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12.

Згідно з Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів України № 447/24 від 28.12.1977 року, з подальшими змінами і доповненнями, який є чинним, ОСОБА_1 відносяться до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що відповідача ОСОБА_1 прийнято на посаду завідувача господарством господарського відділу, з 04.07.2016 року.

Згідно договору, відповідач прийняв матеріальні цінності, майно, меблі, інвентар Університету під відповідальність на зберігання в порядку встановленому законодавством.

Відповідно до акту №6 прийняття-передачі товарно-матеріальних цінностей та основних засобів від 13.11.2017 року ОСОБА_1 прийняв на збереження товарно-матеріальні цінності та основні засоби на загальну суму 671283,85 грн. (а.с.99-102).

На підставі розпорядчого документу від 21.05.2019 року за №71 проведена інвентаризація фактичної наявності необоротних активів, за результатами якої складено відомість нестачі за результатами інвентаризації необоротних активів на загальну суму 161 050, 88 грн. та (а.с. 92-94).

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегією сддів перевірено та досліджено акт №6 прийняття-передачі ОСОБА_1 товарно-матеріальних цінностей та основних засобів від 13.11.2017 року та відомість нестачі за результатами інвентаризації необоротних активів на загальну суму 161 050, 88 грн., та встановлено, що завідувач господарством Мельничук В.О. відповідно до переліку прийнятих товарно матеріальних цінностей та основних засобів не приймав ряд цінностей, які наявні в відомості нестачі.

Відповідно до Акту №6 прийняття-передачі ОСОБА_1 приймав матеріальні цінності, які зазначені в п/п.2,3,6,14,15,18,19,45,46,47,48,54,55,56 відомості недостачі.

Позивачем не було подано до суду первинної документації або інших належних та допустимих доказів, що свідчать про отримання відповідачем інших товарно-матеріальних цінностей згідно з даними бухгалтерського обліку, для зберігання чи інших цілей.

Таким чином, позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач отримав на збереження усі ті товарно-матеріальні цінності, стосовно яких виникла недостача, що відповідач ОСОБА_1 несе за них відповідальність та недостача виникла саме з вини відповідача по справі. Адже в акті №6 прийняття передачі, відповідач ОСОБА_1 крім перерахованих в п/п.2,3,6,14,15,18, 19,45,46,47,48,54,55,56 матеріальних цінностей на облік не приймав, а тому не може нести за них відповідальність.

Відповідно до ч.1,2 ст.135-3КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсування матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

За приписами ст. 138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу

Оскільки, в трудовому праві діє презумпція невинуватості працівника і на роботодавцеві лежить тягар доводити провину працівника та розмір заподіяної шкоди. Тому обов`язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, передбачену ст.130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган (138 КЗпП України ).

Таким чином, на думку колегії суддів, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода з вирахуванням зносу, саме за недостачу товарно-матеріальних цінностей прийнятих відповідно до №6 від 13 листопада 2017 року, та зазначених в п.п.2,3,6,14,15,18,19,45,46,47,48,54,55,56 відомості недостачі, що становить 30 914,99 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнутого на користь Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського матеріальних збитків зменшивши цей розмір з 161 050, 88 грн. до 30 914,99 грн.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь держави та зменшує цей розмірі з 2415,77 грн. до 463,72 грн.

Відповідно до ухвали Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2021 року відповідачу ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за розгляд апеляційної скарги до ухвалення судового рішення.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. №3674-VI судовий збір справляється за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України

Згідно п.8 ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ( в редакції на час подання позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на місяць на 01 січня 2019 року становив 1921 грн.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 повинен був сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2881, 50 грн. проте відповідачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2021 в розмірі 1362 грн.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1519 гривень 50 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2021 року змінити в частині стягнутого з ОСОБА_1 на користь Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського матеріальних збитків зменшивши цей розмір з 161 050, 88 грн. до 30 914,99 грн.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2021 року змінити, зменшивши розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь держави судового збору з 2415,77 грн. до 463,72 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 09 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: