Справа № 202/4524/19
Провадження № 2/202/32/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря Загвоздкіної О.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частину квартири в порядку поділу спільного сумісного майна, визнання недійсним договору дарування квартири,

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, пояснення третьої особи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із позовом за результатом розгляду якого, та з урахуванням уточненої позовної заяви, на підставі ст. 74 СК України та ч.4 ст.369 ЦК України, просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , з застосуванням наслідків недійсності правочину; встановити факт його постійного проживання з ОСОБА_3 (далі - відповідач) однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, у період з травня 2005 року по червень 2019 року та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, у порядку поділу спільного сумісного майна.

Заявлені вимоги обґрунтовані зокрема тим, що у період з травня 2005 року по червень 2019 року сторони проживали разом однією сім`єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу. У вказаний період за спільні кошти, а також з матеріальною допомогою батьків обох сторін, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали спірну квартиру у новобудові, яку зареєстрували на ім`я відповідача. Ремонт у квартирі, який коштував приблизно 20 000,00 дол.США, було здійснено за власні кошти позивача, в тому числі за кредитні кошти, які позивач самотужки повертав банку. На початку 2019 року сторони посварились, поки позивача не було вдома, відповідач замінила замки і поїхала по своїм справам, чим обмежила доступ до квартири. Вважав, що спірна квартира є спільною власністю, оскільки була придбана за спільні кошти, в період проживання сторін однією сім`єю, без реєстрації шлюбу. Під час розгляду справи, з відзиву відповідача позивач дізнався, що спірна квартира відчужена на користь матері відповідача за договором дарування. На думку позивача вказаний правочин є недійсним з огляду на ч.4 ст.369 ЦК України, оскільки правочин було вчинено щодо розпорядження спільним майном за відсутності у співвласника необхідних повноважень. Крім того, вважав, спірний правочин також фіктивним, оскільки відповідач знаючи, що позивач претендує на спірне майно, все ж таки відчужила таке майно (т.1 а.с.1-3, т.3 а.с.16-20).

Повністю заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач надала відзив, за змістом якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Вказані заперечення обґрунтовані тим, що з 2003 року відповідач мала намір придбати квартиру, так як мала постійну і високу заробітну плату. В літку-осені 2004 року вона познайомилась з позивачем, у зв`язку із необхідністю змінити орендоване житло, вона погодилась переїхати проживати до позивача. Як виявилось пізніше вказана квартира було власністю його тітки чи її онука, де були борги за комунальні послуги, відсутні нормальні умови для проживання. В подальшому відповідач за власний рахунок сплатила заборгованість за комунальними послугами, придбала усі необхідні меблі для проживання у вказаній квартирі. 12 січня 2006 року відповідач уклала договір на дольову участь в інвестуванні будівництва житлового будинку, внаслідок виконання якого позивач у 2009 році оформила право власності на спірну квартиру. Кошти за вказану квартиру сплачувала сама відповідач у розмірі 108 960,00 грн., які також брала у кредит, та її батьки 69 000,00 грн. Таким чином, усі кошти внесені на придбання квартири були власністю відповідача та її батьків. При цьому відповідач вказала, що позивач фактично не мав коштів, працював періодично.

Щодо обставин проживання сторін однією сім`єю, з притаманними їй властивостями вказала, що позивач, як будь-яка жінка, бажала створити сім`ю з відповідачем, однак позивач жив своєю реальністю, постійно проводив час із друзями, у лазнях, заочно навчався, відвідував курси англійської, спілкувався з іншими жінками, відповідач в свою чергу, відвідувала сама курорти та влаштовувала собі умови для праці та відпочинку. У 2008 році після здійснення ремонту спірної квартири, який було зроблено, в тому числі, з участю матірі позивача, відповідач переїхала у спірну квартиру. Відповідач вважала, що відносини, що існували між сторонами не можна вважати подружніми. Сторони не мали спільного бюджету та обов`язків, лише одного разу відповідач передала кошти позивачу для щомісячного траншу по кредитному договору, так як сама не встигала у зв`язку із перебуванням на роботі, між тим вказані кошти позивач витратив на свої потреби у зв`язку із чим банк направив відповідачу відповідну вимогу про наявність боргу. Позивач періодами проживав на дачі та сімейному будинку на березі Азовського моря, між сторонами мали місце постійні скандали, насилля з боку позивача, побиття техніки та меблів, зникнення ювелірних прикрас, борги позивача, при цьому жодних обов`язків між сторонами весь цей час не виникало, позивач просто користувався квартирою. Спірну квартиру відповідач подарувала своїй матері (т.1 а.с.53-60).

Не погоджуючись із обставинами викладеними у відзиві відповідачем, зі сторони позивача було надано відповідь, за змістом якої позивач вважав, що відповідач намагається його очорнити та сформувати про нього думку, що він неспроможний приносити дохід в сім`ю та був утриманцем. Вважав, що надані стороною відповідача докази очевидно свідчать про те, що між сторонами існували відносини притаманні подружжю (т.2 а.с.4-7).

Третя особа ОСОБА_5 надала суду письмові пояснення, згідно яких заперечувала проти задоволення позовних вимог повністю. Свої вимоги аргументувала тим, що спірна квартира була придбана її донькою ОСОБА_3 за гроші, частину з яких вона/відповідач взяла у кредит, який повернула сама, а частину з яких надали вони - її батьки ( ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) (т.3 а.с.111).

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно паспортних даних позивача, та довідки №6960 про склад сім`ї від 1 липня 2019 року, місце проживання останнього зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.9-10).

У відповідності до довідки ОСББ «МИРУ-7» від 24 червня 2019 року ОСОБА_1 з серпня 2008 року по червень 2019 року проживав за адресою: АДРЕСА_3 . Разом з ним проживає ОСОБА_3 , яка є власницею даної квартири (т.1 а.с.27).

Згідно паспортних даних відповідача, місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.61).

Згідно довідки про склад сім`ї №133-11/2017, виданої станом на 7 листопада 2017 року ОСББ «МИРУ-7», за адресою: АДРЕСА_3 , входить ОСОБА_3 (т.2 а.с.228).

Щодо обставин придбання спірної квартири.

12 січня 2006 року між ВТ ДСК «Градостроитель», як забудовником, та ОСОБА_3 , як пайовиком, укладено договір на дольову участь в інвестуванні будівництва жилого будинку АДРЕСА_4 (далі договір інвестування).

Згідно умов договору інвестування пайовик зобов`язується прийняти участь у будівництві житлового будинку, а забудовник зобов`язується організувати його будівництво та передати пайовику квартиру АДРЕСА_5 . Строк закінчення будівництва та здачі в експлуатацію будинку - 4 квартал 2006 року. Вартість квартири складає 177 960, 00 грн., що сплачуються пайовиком до 27 червня 2006 року у сумі 69 000,00 грн. та до 5 липня 2006 року 108 960,00 грн. п.п. 1.1, 2.1, 4.1., 5.1. (т.1 а.с.73-78).

У відповідності до копій квитанцій №9128 від 27 червня 2006 року ОСОБА_3 здійснила платіж, у відповідності до договору інвестування, у розмірі 69 000,00 грн. та 3 липня 2006 року у розмірі 108 760,00 грн. згідно копії квитанції №2 (т.1 а.с.85-86).

3 липня 2006 року між ОСОБА_3 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» укладено кредитний договір 014/100166/3101/74, згідно якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 21 576, 24 дол.США, в строк до 3 липня 2026 року. В забезпечення якого, між тими самими сторонами, того ж дня, було укладено іпотечний договір № 014/3101/100166, у відповідності до якого ОСОБА_3 передала свої майнові права на спірну квартиру, будівництво якої на момент укладення кредитного договору, було не завершено (т.1 а.с.96-101, 103-104).

Як встановлено судом із копій квитанцій та виписки по рахунку, долучених до позовної заяви, ОСОБА_3 здійснювались оплати за кредитним договором 014/100166/3101/74, кредитний кошти сплачені ОСОБА_3 у повному обсязі достроково (т.1 а.с.126-209).

Згідно довідки про доходи виданої Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, в тому що ОСОБА_6 (батько відповідача) отримує страхові виплати, сума виплат складає 155 250,68 грн. (т.1 а.с.95).

16 січня 2008 між ВТ ДСК «Градостроитель», як забудовником, та ОСОБА_3 , як пайовиком складено акт прийому-перадачі квартири договір на дольову участь в інвестуванні будівництва жилого будинку АДРЕСА_4 , у відповідності до якого забудовник збудував та передав, а пайовик проінвестував та приймає квартиру АДРЕСА_5 (т.1 а.с.108).

1 квітня 2009 року Виконавчим комітетом Дніпропетровськї міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на спірну квартиру, на ім`я ОСОБА_3 та зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР (т.1 а.с.105, 106).

14 лютого 2008 року ОСОБА_3 укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води з МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі», 5 квітня 2013 року ОСОБА_3 укладено договір про надання послуг з ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» про користування електричною енергією, 10 вересня 2012 року ОСОБА_3 укладено договір з ФОП ОСОБА_7 про надання послуг інтернету та локальної мережі, підписано акти прийому-передачі виконаних робіт з проведення метрологічної повірки лічильників води на місці їх експлуатації, акт допуску в експлуатацію квартирного лічильника води (т.1 а.с. 213, т.2 а.с.19, 20, 148-153, 154).

В матеріалах справи наявні копії квитанцій щодо оплати ОСОБА_3 вартості наданих комунальних послуг з 2008 року по 2019 рік, послуги з обслуговування будинку ОСББ «МИРУ-7» (т.1 а.с.215-250, т.2 а.с.1-18, 28-146, 155-184).

16 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу товару №16/10, згідно якого ОСОБА_3 придбала наступні товари: холодильник, варочну панель, духовий шкаф, витяжку, посудомийку, свч вбудовану, на загальну суму 18 254,00 грн. (т.1 а.с.117-119).

Також у відповідності до видаткової накладної №165524 від 12 травня 2008 року ОСОБА_3 придбала органайзер для кухонних приборів та розділювач на загальну суму 530,27 грн., мийку, що підтверджується квитанцією до касового ордера №003, на суму 2 170,00 грн (т.1 а.с.120, 123).

22 липня 2019 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла у дар спірну квартиру, про що підписано відповідний договір дарування квартири, посвідчений нотаріально (т.2 а.с.241, 242).

Щодо доходів відповідача. У відповідності до копії трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_3 має трудовий стаж роботи, а саме: з 2002 року ДП «Цептер Інтернаціональ Україна», прийнята на посаду продавець консультант (тимчасово), у 2003 році переведена на посаду продавець консультант (постійно), у 2007 році переведена на посаду старшого менеджера-продавця непродовольчих товарів, у 2015 році переведена на посаду виконавчого директора VIP салону для проведення презентацій у м.Дніпропетровську. 31 травня 2018 року звільнена за згодою сторін (т.1 а.с.63).

Як вбачається із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, відносно доходів ОСОБА_3 :

За 4 квартал 2003 року мала дохід у розмірі 10 937,60 грн.; за 2004 рік 33 570,66 грн., за 2005 рік 33 375,31 грн.; за 2006 рік 35 704,12 грн.; за 2007 рік 58 829,23 грн.; за 2008 рік 68 950,5 грн.; за 2009 рік 79 823,18 грн.; за 2010 рік 94770,06 грн.; за 2011 рік 93 861,75 грн. (т.1 а.с.69-71).

Згідно довідки про доходи №16, виданої 29 березня 2013 року ДП «Цептер Інтернаціональ Україна», ОСОБА_3 за період з січня 2012 року по грудень 2012 року мала загальну суму доходів (заробітної плати) 85 642,34 грн. (т.1 а.с.67).

Згідно довідки про доходи №19, виданої 1 квітня 2014 року ДП «Цептер Інтернаціональ Україна», ОСОБА_3 за період з січня 2013 року по грудень 2013 року мала загальну суму доходів (заробітної плати) 93 363,57 грн. (т.1 а.с.68).

Як вбачається із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, відносно доходів ОСОБА_3 :

За 2015 рік мала дохід у сумі 128 196,87 грн.; за 2016 рік 134 262,48 грн.; за 2017 рік 106 225,78 грн.

Щодо доходів ОСОБА_1 . Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, за період з 1 січня 2005 року по 30 вересня 2019 року, за 2005 рік сума доходів становила - 2 410,09 грн., за 2006 рік 7 663,06 грн., за 2007 рік 7 260,47 грн., за 2008 рік 2 839,76 грн. (т.3 а.с. 170-172).

22 жовтня 2008 року ОСОБА_1 було зареєстровано як фізичну особу-підприємця (т.1 а.с.124).

Щодо проживання сторін. У матеріалах справи наявний лист ОСОБА_3 адресований на ім`я ОСОБА_9 (матері позивача), за змістом якого ОСОБА_3 , повідомила, що спільне проживання із ОСОБА_1 неможливе, за весь час спільного проживання ОСОБА_1 жодним чином не брав участі у жодних матеріальних витратах, обманював щодо наявності у нього дитини від іншої жінки та інше (т.2 а.с.187-193).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показала, що вона працювала консьєржем 11 років, у будинку де знаходиться спірна квартира. У свідка склалось враження, що сторони і сім`єю, про сварки не чула, у спірній квартирі не була.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що позивач є її рідним племінником. У 2003 році позивач познайомився з ОСОБА_12 , у 2004 році вони почали проживати у квартирі онука свідка по АДРЕСА_6 , і жили там до 2006 року. Мати позивача зробила ремонт у іншій квартирі і сторони переїхали. Спірну квартиру придбавали сторони разом.

Свідок ОСОБА_13 суду показав, що сторони мешкали разом у ОСОБА_11 , а у 2006 році переїхали до матері позивача, де проживали два роки, як одна сім`я. У 2008 року коли сторони отримали квартиру та зробили ремонт, вони переїхали до спірної квартири. Внески за вказану квартири робили батьки відповідача, батьки позивача також допомагали.

Свідок ОСОБА_14 показала, що вона є матір`ю позивача. З 2004 року сторони мешкали у її сестри ОСОБА_11 , в з 2005 року почали проживати у їх дома до 2008 року. Перший внесок за квартиру, у розмірі 10 000,00 дол. США робили батьки ОСОБА_12 (відповідача), зі сторони позивача та свідка було зроблено ремонт у спірній квартирі. Коли свідку знадобились кошти на ремонт, позивач сказав взяти кошти у шафі, де ми їх і брали. Ремонт з матеріалами коштував 20 000,00 дол.США. Свідок давала кошти на кондиціонер, кілька разів давала по 200 дол.США за квартиру, купила телевізор.

Свідок ОСОБА_15 суду показав, що він робив будівельні роботи у спірній квартирі, за які розраховувався як позивач так і відповідач.

Свідок ОСОБА_16 суду показала, що вона є рідною сестрою відповідачки. Свідку відомо, що батьки хотіли купити квартиру відповідачці. Позивач не допомагав відповідачці фінансово, вона заробляла кошти сама. ОСОБА_12 дуже хотіла дитину, однак у них дітей не було, через що вони розійшлись. Спочатку вони знімали квартиру, через деякий час жили у батьків позивача, а згодом відповідач придбала спірну квартиру.

Свідок ОСОБА_17 суду показала, що є племінницею відповідача. Відповідачка шукала квартиру для купівлі. Коли свідок приїжджала у гості до відповідача, там інколи був позивач. Свідок разом з тіткою їздили купувати меблі у квартиру.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що навчалась разом із відповідачем в інституті. Позивача знає з 2006-2007 року сторони зустрічались, у них були дуже дивні стосунки, вони вкрай мало проводили часу разом. Позивача свідок бачила у квартирі, яку купила відповідач. Свідку відомо, що батьки відповідача, також, сплачували кошти за придбання спірної квартири. Між сторонами постійно були сварки, позивач нічого не робив, усі питання вирішувала сама відповідач.

Свідок ОСОБА_19 суду показала, що вона працювала з відповідачем разом з 2005 по 2008 роки. Відповідач шукала квартиру для купівлі, яку сама і купила. Зі слів відповідача їй відомо, що між сторонами постійно були сварки.

Свідок ОСОБА_20 суду показала, що працювала разом з відповідачем, позивача знає з 2009 року. Сторони проживали разом. Всі технічні питання щодо ремонту у спірній квартирі допомагав вирішувати чоловік свідка.

Свідок ОСОБА_21 суду показав, що відповідачка є сестрою його колишньої дружини. Сторони були співмешканцями. Була ситуація, що позивач узяв у свідка в борг 300 дол.США, однак досі не повернув.

ІІІ. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На підтвердження своїх позовних вимог сторонами було надано письмові покази свідків (т.1 а.с. 28-33, т.3 а.с.12, 56-58, 71-76).

Між тим, такого порядку надання показань свідків цивільно-процесуальним законодавством не передбачено.

Зокрема, у ст.ст. 9093 ЦПК встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усім учасникам справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.43 ЦПК учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

Враховуючи викладене надання письмових показань свідків не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання, а тому такі докази підлягають відхиленню. Аналогічного висновку дійшов ВС в постанові №200/17947/16-ц у постанові від 20 травня 2020 року.

В підтвердження здійснення ремонту спірної квартири сторонами до матеріалів справи було долучено розрахункову звітність з виконання будівельних робіт (т.2 а.с. 184-186) між тим такий доказ також відхиляється з огляду на те, що невідомо якою особою складено відповідну відомість, звітність викладено у простій письмовій формі, без дат, підписів, номерів та інших реквізитів.

Надані сторонами фотосвітлини (т.1 а.с. 34, 114-116, т.2 а.с.232-240, 244, 245) на підтвердження обставин, викладених у своїх вимогах та запереченнях, також судом відхиляються з огляду відсутність можливості суду перевірити за який саме період зроблені відповідні фото.

Надані сторонами роздруківки з мессенджеру Viber (т.1 а.с.43, 112, 113, т. 3 а.с. 8-10) є недопустимими доказами, оскільки суду не надано доказів, які б підтверджували б обставини та дані між ким відбувається переписка. Крім того, листування із використанням мессенджеру «Viber» не містить відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису, що дозволило б достеменно ідентифікувати осіб, які складали відповідні листи та повідомлення.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов правого висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

При цьому, слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 р. у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 р. у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 р. у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 р. у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 р. у справі № 490/10757/16-ц.

Окрім того, суд також, звертає увагу, що відповідно до пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

В той же час, збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Вказаного висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові України від 08.11.2017 у справі № 6-1447цс17.

Так, положеннями ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, зокрема доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З досліджених у судовому засіданні доказів (договір інвестування, кредитний договір, договір іпотеки, копії чеків на погашення кредитного обов`язку, покази свідків) судом було встановлено, що в ході розгляду справи, також, не заперечувалось стороною позивача, що спірна квартира була придбана за кошти відповідача та її батьків.

В свою чергу суд критично ставиться до доводів позивача, що спірна квартира має бути визнана спільним сумісним майном, оскільки позивачем було здійснено ремонт спірної квартири, та вважає безпідставним застосуванням у даному випадку ст. ст.62, 74 СК України з огляду на наступне.

Сторона позивача не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту його проживання саме однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у заявлений період, оскільки надані позивачем докази не підтверджують факту ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя у заявлений період.

Дійсно судом встановлено, що сторони певний період проживали разом, змінювали місце проживання, в той же час, як зазначалось судом вище факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Так, судом було встановлено, що відповідачем після придбання спірної квартири були укладені договори на обслуговування її квартири (про надання комунальних послуг), які вона потім фактично сама сплачувала; придбання техніки, меблів у спірну квартиру на ім`я відповідача. Відсутність спільного бюджету очевидно підтверджується виписками та довідками Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, де позивач за 2005, 2008 роки (виписка з 2005 по 2008 роки) мав середньомісячний дохід менший ніж місячна мінімальна заробітна плата, відповідно до законну України про бюджет, у відповідний рік. З 2009 року по 2018 рік інформація про доходи позивача взагалі відсутня.

Таким чином, письмові докази у сукупності з показаннями свідків підтверджують лише існування між сторонами факту спільного проживання, інтимних стосунків, однак жодним чином не свідчать про факт спільного постійного проживання разом однією сім`єю як чоловіка та жінки.

Додатково суд звертає увагу, що доказів здійснення ремонту саме позивачем, за власний рахунок, суду надано не було (жодного доказу).

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю, та як наслідок підстав для визнання прав на спірну квартиру за позивачем. За вказаних обставин, а також і того, що ОСОБА_5 (обдаровану сторону за оскаржуваним договором дарування) позивачем не було залучено в якості співвідповідача по справі, суд відмовляє у позовній вимозі про визнання недійсним договору дарування квартири.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи встановлені судом у справі обставини, а також норми законодавства, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 258, 259, 264, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ), третя особа ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_7 ), про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частину квартири в порядку поділу спільного сумісного майна, визнання недійсним договору дарування квартири.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28 червня 2022 року.

Суддя Г.О. Кухтін