Дата документу 06.07.2022 Справа № 331/1864/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/1864/17Головуючий у 1-й інстанції Жукова О.Є. Повний текст рішення складено 08.04.2021 року.
Пр. № 22-ц/807/44/22Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі представника ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , 1927 р.н., до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору довічного утримання недійсним, витребування майна та визнання права власності в порядку спадкування

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 3 а.с. 1-5), в якому просила: - визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 13.08.2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савельєвим Є.О. та зареєстровано в реєстрі за № 2645; - витребувати у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 ; - скасувати державну реєстрацію договору дарування, укладеного 08.12.2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який посвідчений державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Саламатовою М.В. та зареєстрований в реєстрі за №2-867; - визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування зазначеного позову сторона позивача зазначала, що квартира, що знаходиться в будинку АДРЕСА_2 була приватизована ОСОБА_2 та ОСОБА_6 і належала їм на праві спільної часткової власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 08.11.2001 року та технічним паспортом на квартиру.

23 липня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_6 належну йому 1/2 частину квартири. Договір дарування було зареєстровано державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Кузьміною О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1-966.

Після укладення договору дарування 1/2 частини квартири ОСОБА_2 продовжував проживати в квартирі зі своєю дружиною ОСОБА_7 та користуватися нею, так, як іншого житла він не мав.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 .

Наприкінці 2012 року ОСОБА_2 намагалися виселити з квартири відповідачі в зв`язку із чим, він звернувся з заявою про вчинення злочину до правоохоронних органів. 10.12.2012 року ОСОБА_2 було направлено висновок про результати; перевірки його звернення. До висновку було додано копії пояснень відповідачів та копія договору довічного утримання, яка свідчила про те, що спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_4 за договором довічного утримання, а згодом була подарована сину.

Так, ОСОБА_2 дізнався, що 13 серпня 2002 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савельєвим Є.О. було посвідчено договір довічного утримання, який було укладено між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Договір було зареєстровано в реєстрі за № 2645. Відповідно до договору, ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_4 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , а останній був зобов`язаний довічно повністю утримувати ОСОБА_6 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, зберігаючи в її безкоштовному довічному користуванні повністю вищевказану квартиру.

ОСОБА_6 на час укладення договору довічного утримання була особою похилого віку, їй було 74 роки, вона була тяжко хворою, вона хворіла на сахарний діабет II типу, діабетичну полімікроантіопатію, нейропатію, атеросклеротичну ДЕП II ступеня в ВБС, астенічний синдром. Також вона перебувала на обліку в міському психічно неврологічному диспансері.

Перед укладанням договору довічного утримання ОСОБА_6 була виписана з Запорізького обласного кардіологічного диспансеру, в якому вона перебувала з 20.05.2002 року по 05.06.2002 рік, вона була у тяжкому стані здоров`я.

Законний представник позивача ОСОБА_1 вважала, що ОСОБА_6 в зв`язку із своєю неуважністю, психічним розладом, слабкою розумовою діяльністю, грубим порушенням пам`яті, мислення, критичних здібностей, не могла усвідомлювали та розуміти значення своїх дій, а отже вважала, що відповідно до положень ст. 225 ЦК України наявні підстави для визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 13.08.2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Крім того, оскільки після вчинення оспорюваного договору довічного утримання ОСОБА_4 уклав зі своїм сином ОСОБА_5 договір дарування, за яким безоплатно передав останньому у власність спірну квартиру, ОСОБА_1 заявлено вимогу про витребування майна у ОСОБА_5 та про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_6 .

Одночасно із пред`явленням позовом у цій справі, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , було подано клопотання про забезпечення позову (т.с. 1 а.с. 6-7), в якому остання просила забезпечити позовну заяву шляхом накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_5 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Жукову О.Є. (т.с. 1 а.с. 36).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 39) відкрито провадження у цій справі.

Ухвалою суду першої інстанції від 29 березня 2017 року (т.с. 1 а.с. 40) заяву про забезпечення позову у цій справі задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , належну на праві приватної власності ОСОБА_5 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2020 року (т.с. 2 а.с. 108-110) позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 у цій справі залишено без розгляду.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року (головуючий суддя Дашковська А.В., судді Маловічко С.В., Кримська О.М.) апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах недієздатного ОСОБА_2 у цій справі задоволено, вищезазначену ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.с. 2 а.с. 157-160).

Протоколом передачі справи раніше визначеному складу суду визначено суддю першої інстанції Жукову О.Є. (т.с. 2 а.с. 163).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2021 року (т.с. 2 а.с. 229-234) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2017 року у справі 331/1864/17, провадження 2/331/685/2017 у вигляді накладення арешту на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , належну на праві приватної власності ОСОБА_5 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 241-245) просив рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 3 а.с. 2).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 21 травня 2021 року (т.с. 3 а.с. 3), дану справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 3 а.с. 4), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів Запорізького апеляційного суду, а також щорічної відпустки судді-доповідача в період червень-липень 2021 року (т.с. 3 а.с. 10).

Крім того, 02 листопада 2021 року від ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 надійшло апеляційному суду 2 (два) клопотання:

-про витребування доказів (т.с. 3 а.с. 29-32), а саме:

= із Державного нотаріального архіву в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, бульвар Центральний, буд. 20) копію Реєстру реєстрації нотаріальних дій, вчинених приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савельєвим Є.О. за № 2645 від 13.08.2002 р.;

= з П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори (69071, м. Запоріжжя, вул. Цитрусова, буд. 5) оригінал договору довічного утримання, укладений 13.08.2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савельєвим Є.О. за № 2645 від 13.08.2002 р., який міститься в нотаріальній справі, заведеній державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Саламатовою М.В. під час посвідчення договору дарування квартири АДРЕСА_3 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 08.12.2009 р., реєстровий № 2-867;

-- про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи (т.с. 3 а.с. 33-36), в якому просили доручити Комунальному закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично - наркологічне медичне об`єднання» (08631, Київська область, Васильківський район, смт. Глеваха, вул. Вокзальна, 8) провести у даній справі повторну судово-психіатричну експертизу, на вирішення експертизи поставити ті самі питання, що і при призначенні первинної судово-психіатричної експертизи, які викладені у висновку судово-психіатричного експерта № 580 від 18.12.2019 р., а саме:

1.В якому психічному стані знаходилась ОСОБА_6 1928 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та проживала за адресою: АДРЕСА_4 , на час укладення договору довічного утримання між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 від 13.08.2002 р., посвідченого 13.08.2002 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савельєвим Є.О., зареєстрований в реєстрі за №2645?

2.Чи могла ОСОБА_6 1928 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та проживала за адресою: АДРЕСА_4 , за своїм психічним станом у зазначений час усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними?

3.Чи не знаходилася ОСОБА_6 1928 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та проживала за адресою: АДРЕСА_4 , за своїм психічним станом у зазначений час під час укладення договору довічного утримання, який було укладено між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 від 13.08.2002 р. у будь-якому тимчасовому хворобливому стані, який би позбавляв її можливості усвідомлювати значена своїх дій та (або) керувати ними?

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 03 листопада 2021 року, не відбувся (т.с. 3 а.с. 38-39) та був відкладений в порядку задоволення клопотання представника апелянта адвоката Петрова Г.М. (т.с. 3 а.с. 37) з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 16 березня 2022 року, не відбувся та був відкладений через відпустку судді доповідача (т.с. 3 а.с. 54)

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 3 а.с. 55-72), у тому числі позивач ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , 1927 р.н., через представника адвоката Петрова Г.М. (т.с. 3 а.с. 60), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, всі учасники цієї справи не з`явились, окрім представника відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвоката Піскарьова А.О. (т.с. 2 а.с. 2, т.с. 3 а.с., 81).

Всі учасники цієї справи, що не з`явились, про причини своєї неявки не сповістили, клопотання про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Адвокат Петров Г.М., як представника апелянта позивача Політової З.Д. в інтересах ОСОБА_2 , 1927 р.н., подав апеляційному суду клопотання (т.с. 3 а.с. 79-80), в якому просив: - розглядати дану справу за його відсутністю та відсутністю позивача; - клопотання про призначення повторноїпосмертної судово-психіатричної експертизи від 02.11.2021 року залишити без розгляду; -апеляційну скаргу задовольнити у повному обсязі.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив клопотання адвоката Петрова Г.М., як представника апелянта позивача Полдітової З.Д. в інтересах ОСОБА_9 , 1927 р.н., задовольнити, розглядати дану справу за відсутністю всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутністю представника відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвоката Піскарьова А.О. (т.с. 2 а.с. 2, т.с. 3 а.с., 81).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06 липня 2022 року, постановленою протокольно (без виходу до нарадчої кімнати), клопотання адвоката Петрова Г.М., як представника апелянта позивача Політової З.Д. в інтересах ОСОБА_2 , 1927 р.н., задоволено, ухвалено: клопотання сторони апелянта про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 02.11.2021 року (т.с. 3 а.с. 33-36) не розглядати у цій справі через його непідтримання заявником (т.с. 3 а.с. 79-80).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06 липня 2022 року, постановленою протокольно (без виходу до нарадчої кімнати), у задоволенні клопотання адвоката Петрова Г.М., як представника апелянта позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , 1927 р.н., про витребування вищезазначених доказів (т.с. 3 а.с. 29-33) у цій справі відмовлено. Оскільки, у задоволенні аналогічного клопотання сторони позивача (апелянта) було правильно відмовлено судом першої інстанції у цій справі ухвалою від 06 квітня 2021 року (т.с. 2 а.с. 224-225) з підстав, зазначених у цій ухвалі («…Предметом доказування у вказаній справі є встановлення факту вчинення ОСОБА_6 правочину в стані , коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. А отже, обставини, які можуть підтвердити докази, які просить витребувати представник позивача, з метою встановлення факту неукладання та непідписання ОСОБА_6 оспорюваного договору, не стосуються предмету доказування у вказаній справі. Враховуючи вищенаведене, а також ту обставину, що справа перебуває в провадженні суду з березня 2017 року, чим порушуються розумні строки розгляду справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання…»), які апеляційний суд вважає обґрунтованими та законними.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвоката Піскарьова А.О. (т.с. 2 а.с. 2, т.с. 3 а.с., 81), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі представника ОСОБА_3 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, залишаючи позов позивача без задоволення у цій справі, керувався ст. ст. 3 - 4, 11-13, 19, 263, 265 , 279 ЦПК України та виходив із того, що аналіз норм чинного законодавства у сукупності з встановленими судом обставинами справи , дають суду підстави дійти висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору довічного утримання недійсним є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що в момент вчинення 13 серпня 2002 року договору довічного утримання ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 580 від 18.12.2019 року встановлено, що у період укладення договору довічного утримання 13.08.2002 вона усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову в частині визнання договору довічного утримання недійсним, похідні вимоги про витребування у ОСОБА_5 спірної квартири, скасування державної реєстрації договору дарування, укладеного 08.12.2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_6 , задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України слід касувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2017 року.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2013 року у справі ЄУН № 2о/331/75/13 (копія т.с. 1 а.с. 15) ОСОБА_2 було визнано недієздатним і ОСОБА_1 призначено його опікуном.

08 листопада 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 отримали свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 (копія т.с. 1 а.с. 26), згідно з яким ними було приватизовано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (нова назва вулиці згідно із рішенням Запорізької міської ради від 19 лютого 2016 року Шкільна загальновідома обставина - ст. 82 ч. 3 ЦПК України), 24, кв. 130. Право власності на квартиру було зареєстровано Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 16.11.2001 року за № 189/34760 (відмітка на свідоцтві т.с. 1 а.с. 26) і видано технічний паспорт (т.с. 1 а.с. 26 зворот - 28). Відповідно до правовстановлюючих документів, спірна квартира була приватизована в частинах - 1/2 була зареєстрована за ОСОБА_2 , а 1/2 за ОСОБА_6

23 липня 2002 року ОСОБА_2 уклав з дружиною договір дарування (копія т.с. 1 а.с. 29-30), відповідно до якого належну йому 1/2 частину спірної квартири він подарував ОСОБА_10 . Вказаний договір було нотаріально посвідчено.

13 серпня 2002 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_4 договір довічного утримання (т.с. 1 а.с. 31), який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савельєвим Євгенієм Олександровичем. Відповідно до умов договору довічного утримання, ОСОБА_4 зобов`язувався довічно утримувати ОСОБА_6 , а остання передала йому у власність належну їй спірну квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла (свідоцтво про смерть, копія т.с. 1 а.с. 19). Після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , як чоловіка померлої (свідоцтво про шлюб, копія т.с. 1 а.с. 18), відкрито спадкову справу 165/2016 (т.с. 1 а.с. 97 зворот).

08.12.2009 р. відповідач ОСОБА_4 уклав зі своїм сином ОСОБА_5 договір дарування (т.с. 1 а.с. 32-35), за яким безоплатно передав останньому у власність спірну квартиру. Вказаний правочин посвідчено державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Саламатовою М.В. Станом на день розгляду справи право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_5 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 послалася на те, що ОСОБА_6 в зв`язку із своєю неуважністю, психічним розладом, слабкою розумовою діяльністю, грубим порушенням пам`яті, мислення, критичних здібностей, на момент вчинення 13 серпня 2002 року договору довічного утримання, укладеного з ОСОБА_4 , не могла усвідомлювали та розуміти значення своїх дій.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 4-ц від 10.04.2019 року (т.с. 1 а.с. 254260) відповісти на питання, поставлені перед експертами:" В якому психічному стані знаходилася ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час укладання договору довічного утримання, який був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 13 серпня 2002 року, посвідчений 13.08.2002 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савельєвим Є.О., зареєстрований в реєстрі за №2645?Чи могла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , за своїм психічним станом у зазначений час усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними?Чи не знаходилася ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , в зазначений час, під час укладання договору довічного утримання, який був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 13 серпня 2002 року, в будь-якому тимчасовому хворобливому стані, який би позбавляв її можливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними?" - не виявляється можливим через суперечливість анамнестичних та медичних відомостей.

При цьому, в ході розгляду справи було встановлено, що фактично існувала ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 та проживала за адресою: АДРЕСА_5 , та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та проживала за адресою: АДРЕСА_4 .

Експертам при проведенні первинної експертизи помилково була надана медична документація стосовно ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , та проживала за адресою: АДРЕСА_5 , а оспарюваний договір складався ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та проживала за адресою АДРЕСА_4 .

Згідно із дослідженою медичною документацією ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , остання за місцем проживання надглядалася з приводу цукрового діабету, тип ІІ середньої тяжкості, церебрального атеросклерозу ІІ, дисциркуляторної енцефалопатії ІІІ.

З 20.05.2002 по 05.06.2002 ОСОБА_6 знаходилась на стаціонарному лікуванні в КУ «Обласний медичний центр серцево-судинних захворювань» з діагнозом: «Ішемічна хвороба серця, стенокардія напруги П ФК, атеросклеротичний кардіосклероз. Постійна форма фібріляції передсердь, тахісистолічний варіант, СН 2А. Цукровий діабет, ІІ тип, тяжкий перебіг в стадії декомпенсації. Варикозне розширення вен нижніх кінцівок». Згідно епікризу: «Оглядалася неврологом - атеросклеротична дисциркуляторна енцефалопатія ІІ в вертебро-базилярній системі, астенічний синдром, окулістом - діабетична ангіопатія сітківки. На лікування стан покращився, стабілізувалися гемодинаміка. При виписці рекомендовано: нагляд дільничного лікаря, кардіолога, ендокринолога, що підтверджено випискою з історії хвороби №1431.

Висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 580 від 18.12.2019 року (т.с. 2 а.с. 52 60) підтверджено, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_9 у період укладення договору довічного утримання 13.08.2012 року розладів психічної діяльності не виявляла. На обліку у лікаря психіатра не перебувала та за медичною допомогою не зверталася. В представленій медичній документації вказівок на зниження в інтелектуально - мнестичній сфері, ознак порушеної свідомості, будь якої галюцінаторно - маячної симптоматики не описано. Тому, у період укладення договору довічного утримання 13.08.2002 вона усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_9 , у період укладення договору довічного утримання 13.08.2002 розладів психічної діяльності не виявляла. Тому, у період укладення договору довічного утримання 13.08.2002 вона усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення особа не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно зі ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16.

Аналіз вказаних норм чинного законодавства у сукупності з встановленими судом обставинами справи , дали суду першої інстанції підстави дійти правильного висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору довічного утримання недійсним є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що в момент вчинення 13 серпня 2002 року договору довічного утримання ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 580 від 18.12.2019 року встановлено, що у період укладення договору довічного утримання 13.08.2002 вона усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними.

Оскільки судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні позову в частині первісних позовних вимог (про визнання договору довічного утримання недійсним), похідні від них позовні вимоги (про витребувати у ОСОБА_5 спірної квартири, скасування державної реєстрації договору дарування, укладеного 08.12.2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_6 ), також задоволенню у цій справі не підлягали.

Крім того, відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України суд першої інстанції правильно вважав, що слід касувати заходи забезпечення позову, раніше вжиті ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2017 року (т.с. 1 а.с. 40).

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі представника ОСОБА_3 дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію сторони позивача, яку позивач та представник останнього вважають єдино правильною та єдино можливою.

Апеляційним судом встановлено, що сторона позивача у своєму позові у цій справі (т.с. 1 а.с. 1-5) не просила визнати недійсним вищезазначений договір довічного утримання з підстав непідписання його ОСОБА_6 , а лише - з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України (Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними).

Так, в позові позивач прямо зазначав, що «…Договір довічного утримання був підписаний 13.08.2002 року ОСОБА_6 несвідомо…» (т.с. 1 а.с. 2).

Проте, в апеляційній скарзі сторона позивача вже зазначала, що «…Крім того, позивач вважає, що оскаржуваний договір довічного утримання взагалі було підписано не ОСОБА_6 , а іншою особою…» (т.с. 2 а.с. 244).

Однак, відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

А в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування сторони позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

В силу вимог ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

В силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Апелянт (сторона позивача) в апеляційному суді не підтримав, просив залишити без розгляду раніше заявлене ним у цій справі клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи (т.с. 3 а.с. 33-36), у зв`язку із чим останнє апеляційним судом не розглядалось (протокольна ухвала апеляційного суду від 06 липня 2022 року).

Хоча, апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі представника ОСОБА_3 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови стороні позивача у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 07.07.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.