Дата документу 06.12.2022 Справа № 314/460/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1768/22 Головуючий у 1-й інстанції: Капітонов Є.М.
Є.У.№ 314/460/22 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтереси якої представляють батькиОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , треті особи: Служба у справах дітей Павлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, про виселення,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 липня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 р. АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк)звернувся до суду з позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в якому просив виселити їх із будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову Банк посилався на те, що 15.08.2008 уклав із ОСОБА_1 кредитний договір №ZPVLGA на суму 29 926,00 доларів США зі строком повернення до 15.08.2018, який забезпечений іпотекою, предметом якої є житловий будинок, загальною площею 42,10 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що Банк не надавав відповідачеві згоди на реєстрацію неповнолітніх дітей в іпотечному будинку, просив про їх виселення без надання іншого житла.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 липня 2022 року відмовлено у задоволені позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

Судове рішення мотивовано тим, що іпотечне майно придбано не за кредитні кошти, а тому відповідачі не підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Не погоджуючись з рішенням судуАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову АТ КБ «Приватбанк». Банк зазначив, що через невиконання позичальником грошових зобов`язань за кредитним договором за виконавчим написом нотаріуса звернуто стягнення на предмет іпотеки, проте реєстрація в будинку неповнолітніх унеможливлює продаж іпотечного майна з прилюдних торгів. Банк як іпотекодержатель своєї згоди на реєстрацію малолітніх в спірному будинку не надавав, хоча за умовами договору іпотеки така згода є обов`язковою. Суд першої інстанції неповно з`ясував фактичні обставини справи, не пересвідчився у відсутності іншого житла у відповідачів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Шевченко К.О. вказала, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Вважає висновки суду першої інстанції законними та вмотивованими, адже предметом іпотеки є житловий будинок, який належить ОСОБА_1 та придбаний ним не за кредитні кошти, а вимоги позову позбавляють відповідачів права на житло. Просила відмовити у задоволені апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_1 та законні представники неповнолітніх дітей не з`явилися, просили розглядати справу за їх відсутності.

Органи опіки і піклування також просили розглядати справу за відсутності їх представника, проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника Банку адвоката Мельникову Я.В., яка підтримала апеляційну скаргу та просила про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п.2 ч.1ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч.1,3п.п.4,7 ст.376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

За обставинами справи Банком пред`явлені вимоги про виселення неповнолітніх дітей, які є онуками ОСОБА_1 - боржника за кредитним договором і іпотекодавця.

Останній зазначений у позовній заяві Банку як законний представник неповнолітніх.

Приймаючи справу до свого провадження і розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за положенням ст. 242 ЦК України, законними представниками малолітніх та неповнолітніх дітей є батьки (усиновлювачі).

Згідно із приписами частини 1 статті 59 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їх батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Таким чином, інтереси малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , до яких Банком пред`явлені вимоги про виселення, мають представляти їх батьки, які не позбавлені батьківських прав.

З метою усунення порушень норм процесуального права, яких допустився суд першої інстанції, ухвалою апеляційного суду від 13 вересня 2022 року витребувано у Вільнянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькому районі, Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) актові записи про народження ОСОБА_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 987-98).

На виконання ухвали суду Вільнянський відділ РАЦС направив копію актового запису №163 від 22 вересня 2021 року про народження ОСОБА_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; та копію актового запису №08 від 12 березня 2012 року про народження ОСОБА_5 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьками якого є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.105-106).

Ухвалою апеляційного суду від 15 листопада 2022 року залучені до участі у справі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 як законні представники малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як законні представники неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Встановлено, що 15.08.2008 АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №ZPVLGA, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 33 576 доларів США строком до 15.08.2018 з виплатою 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.5-8).

Того ж дня АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки , предметом якого є житловий будинок, загальною площею 42,10 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності від НОМЕР_1 від 23.03.2007.Відповідно до п.20.11. договору іпотеки ОСОБА_1 зобов`язався не надавати документи у відповідні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя (а.с.9-11).

11.01.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу звернуто стягнення на спірний житловий будинок в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у загальному розмірі 35 817 доларів США (а.с.70).

Постановою державного виконавця Вільнянського ВДВС від 12.01.2022 виконавчий напис повернуто стягувачу на підставі п.9 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки органи опіки і піклування відмовили у наданні згоди на реалізацію житлового будинку, в якому зареєстровані малолітні діти (а.с.72).

Відповідно до довідки №01-30/2/15 від 07.12.2021 про надання інформації в спірному будинку, крім іпотекодавця, зареєстровані члени його сім`ї, у тому числі, малолітня ОСОБА_2 , її батько ОСОБА_6 , неповнолітній ОСОБА_5 разом із батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.12).

Відмовляючи у задоволенні в позові, суд першої інстанції виходив із того, що виселення неповнолітніх як засіб забезпечення виконання кредитного договору та договору іпотеки є непропорційним втручанню в право на житло неповнолітніх осіб (фактичне позбавлення права на житло неповнолітніх осіб без виникнення/встановлення іншого права на житло) та непропорційним втручанню права на повагу до сімейного життя (право проживати однією сім`єю батьків та дітей в одному житлі за ст.8 Європейської конвенції.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального права.

Так, згідно з положеннями частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку», виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом.

У справах № 305/388/17 та № 334/7331/15-ц Верховний Суд, установивши, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, з посиланням на статтю 40 Закону України «Про іпотеку » та статтю 109 ЖК Української РСР, зробив висновок про наявність правових підстав для виселення відповідачів без надання іншого житла.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погодилась з таким висновком, виходячи з того, що за змістом положень статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла можливе у випадку придбання житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, повністю або частково за рахунок кредитних коштів, незалежно від того, що інша частина такого приміщення була придбана за рахунок власних коштів іпотекодавця або належала йому до укладення договору іпотеки. У такому випадку при укладенні кредитного та іпотечного договорів позичальник та іпотекодавець усвідомлюють наслідки, які можуть настати при невиконанні або порушенні ними своїх зобов`язань за договорами, у вигляді виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла.

Окрім того, Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР (в подальшому назва кодексу змінена на ЖК України), згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України.

Таким чином, згідно з нормами ст. 109 ЖК України та ст. 379 ЦК України у поєднанні із гл. 26 ЦК виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається в тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти.

Проте, при вирішенні питання про виселення неповнолітніх, суд не врахував таке.

Як було встановлено, житловий будинок, який належить ОСОБА_1 та який є предметом Договору іпотеки від 15.08.2008, був придбаний ним за власні кошти позичальника до укладання ним кредитного договору та договору іпотеки, а малолітні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були зареєстровані у спірному житловому будинку відповідно до норм статті 29 ЦК України, тобто за місцем реєстрації своїх батьків.

За змістом статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за хзгодою між дитиною та батьками ) усиновлювачами, опікуном).

За приписами частини першої статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Вимоги про виселення із іпотечного будинку законних представників неповнолітніх Банком не заявлялися.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про охорону дитинства" всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Зважаючи на те, що спірний будинок є постійним зареєстрованим місцем проживання іпотекодавця, який не підлягає виселенню без надання іншого житла, та членів його сім`ї, а саме: неповнолітнього ОСОБА_5 , 2012 р.н. та його батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також малолітньої ОСОБА_2 , 2021 р.н., та її батька ОСОБА_6 , вимоги банку про виселення неповнолітніх суперечать нормам ст.29 ЦК України та ст.160 СК України, ст.ст.11, 14 Закону України «Про охорону дитинства», а отже не можуть бути задоволеними.

Та обставина, що діти народилися і були зареєстровані в спірному будинку після укладення договору іпотеки, не є достатньою підставою для задоволення позову, оскільки вказаний будинок був зареєстрованим місцем проживання їх батьків і в силу вимог ст.29 ЦК України він є місцем і їх проживання незалежно від згоди Банку як іпотекодержателя.

Дійшовши обґрунтованого висновку про відмову у виселенні неповнолітніх, суд першої інстанції порушив порядок розгляду справи, оскільки розглянув її у спрощеному провадженні без повідомлення сторін.

Згідно статті 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження можуть бути розглянуті: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 розділу ІІІ «Позовне провадження» Цивільного процесуального кодексу України; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у вищезазначених спорах.

Відповідно до ч. 6, 9 ст. 19 ЦПК України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зі змісту ч. 1 ст. 176 цього Кодексу слідує, що ціна позову наявна виключно у позовах, в яких заявлені вимоги майнового характеру. У позовах немайнового характеру ціна позову не визначається.

Як видно з позову, АТ КБ «Приватбанк» заявив вимогу немайнового характеру про виселення малолітніх дітей.

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачає право на «усне слухання».

Стаття 43 ЦПК України визначає, що особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції розглянувши вказану справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників, позбавив сторін мати розумну можливість представляти свої інтереси як учасників справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду. Вказане, у свою чергу, перешкодило сторонам належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами.

Аналогічні правові висновки неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема: у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 204/9551/18 (провадження № 61-11394св20), у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 391/35/19 (провадження № 61-7814св20), у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 185/871/18 (провадження № 61-22392св19).

Зважаючи на те, що суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального і процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові з підстав, викладених у цій постанові.

Оскільки за результатами перегляду судового рішення вимоги Банку залишені без задоволення, понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Вільнянськогорайонного суду Запорізької області від 11 липня 2022 року цій справі скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволені позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2022 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

М.С. Гончар