Житомирський апеляційний суд
Справа №274/5437/21 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №274/5437/21 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через представника ОСОБА_2 , на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М.

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із зазначеним позовом, на обґрунтування якого зазначило, що 28 березня 2007 року сторони уклали кредитний договір №ZRZ0GК00003679, за умовами якого АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 8820,00 доларів США на термін до 28.03.2027, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов`язаньза кредитним договором, станом на 06.07.2021 року утворилась заборгованість в розмірі 5755,60 доларів США, яка складається з наступного: 4731,57 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 820,68 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 203,35 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, яку позивач просить стягнути з боржника на користь Банку.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 грудня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ZRZ0GК00003679 від 28.03.2007 року у розмірі 5755,60 доларів США, що за курсом НБУ - 27,29 грн. становить 157070,32 грн. та судові витрати у розмірі 2356,05 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Гуменюк О.В, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Банку. Зокрема, позивач вважає, що судом не досліджені належним чином докази по справі, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що Банком не було дотримано вимог ч. 10 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо направлення повідомлення про усунення порушень. При цьому за вказаним кредитним договором термін виконання грошових зобов`язань не настав, оскільки банк не дотримався установленого договором порядку дострокового повернення всієї суми коштів, внаслідок чого термін погашення заборгованості в повному обсязі не настав. Крім того, вважає, що п.7.1 Кредитного договору, яким позичальник зобов`язувався сплачувати комісію банку за надання фінансового інструменту в розмірі 1,2% від суми виданого кредиту в день видачі кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, є нікчемним на підставі абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент його укладення. Так послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин і є незаконним. Крім того, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є належним доказом на підтвердження безспірності вимог банку, оскільки останнім не було надано первісні бухгалтерські документи на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу сторона позивача не скористалась.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Згідно положень ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 546 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором (ст.554 ЦК).

Судом встановлено, що 28 березня 2007 року сторони уклали кредитний договір №ZRZ0GК00003679, за умовами якого АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу кредит у розмірі 8820,00 доларів США на термін до 28.03.2027, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Пунктом 7.1 Кредитного передбачено, що він надається на споживчі цілі, а саме на купівлю нерухомості.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідачем неналежно виконуються умови кредитного договору, у зв`язку із чим станом на 06 липня 2021 року утворилась заборгованість в розмірі 5755,60 доларів США, яка складається із наступного: 4731,57 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 820,68 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 203,35 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом.

Задовольняючи позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання, що призвело до порушення умов кредитного договору та виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.

Проте повністю з таким висновком суду погодитися неможливо виходячи з наступного.

Згідно частини другої статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів) (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року в справі № 6-223цс16 зроблено висновок, що «визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів».

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У пунктах 20, 21, 25, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що «частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором»; «…суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту»; «…порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами».

Під час розгляду справи було встановлено, що кредитування позичальника відбулось для задоволення споживчих потреб, а саме на купівлю нерухомості (а.с.14).

Однак позивачем до матеріалів справи недодана вимога про дострокове погашення відповідачем заборгованості за Кредитним договором, поданої за 30 днів до звернення з позовом до суду, який був надісланий банком поштою 12 серпня 2021 року, про що свідчить штамп пошти на конверті.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що Банк не дотримався передбачений зазначеним договором та законом досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а тому у АТ КБ «ПриватБанк» відсунє право вимоги дострокового погашення всієї суми кредиту з позичальника.

Однак, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь Банку підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором, строк погашення якої настав (прострочена заборгованість), згідно наданого банком розрахунку станом на 06.07.2021 в розмірі 1340,72 доларів США, що еквівалентно 36588,25 грн, яка складається: із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 544,69 доларів США, що еквівалентно 14864,59 грн, заборгованості за простроченим відсотками в сумі 796,03 доларів США, що еквівалентно 21723,66 грн.

Посилання апелянта на ту обставину, що наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є належним доказом на підтвердження безспірності вимог банку є безпідставним, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження належного виконання умов кредитного договору та відсутність заборгованості за кредитним договором, відповідачем відповідно до ст. 13, 81 ЦПК України суду не надано.

Однак колегія суддів вважає, що підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості по комісії за користуванням кредитом в розмірі 203,35 доларів США відсутні виходячи з наступного.

Згідно з п. 7.1 Кредитного договору було встановлено, що позичальник зобов`язувався сплачувати комісію банку за надання фінансового інструменту в розмірі 1,2% від суми виданого кредиту в день видачі кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати.

Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення спірного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин.

Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц (провадження № 61-29646св18), від 02 вересня 2019 року у справі №361/7528/17 (провадження № 61-45662св18), від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Отже, пункт 7.1 Кредитного договору в частині встановлення сплати позичальником комісії банку за надання фінансового інструменту в розмірі 1,2% від суми виданого кредиту в день видачі кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати є нікчемним на підставі абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент його укладення, а тому відсутні підстав для стягнення з відповідача на користь банку суми комісії.

Таким чином, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з вищевказаних підстав (п.3, п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ст.141 ЦПК України пропоційно до розміру задоволених позовних вимог (23,3%), з відповідача на користь позивача підлягаєють стягненню понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 548,95 грн, а з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2710,63 грн.

Згідно п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою через представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 ), на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, ) заборгованість за кредитним договором № ZRZ0GК00003679 від 28.03.2007 року у розмірі 1340,72 доларів США, що за курсом НБУ - 27,29 грн. еквівалентно 36588,25 грн. та судовий збір у розмірі 548,95 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2710,63 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді