Провадження № 2/752/2282/22
Заочне Р І Ш Е Н Н Я
28 лютого 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Плахотнюк К.Г.,
за участі секретаря судового засідання Сітайла В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за утримання будинку, -
21 квітня 2021 року ТОВ «Ліко-Житлосервіс» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території, втрат від інфляційних процесів та 3% річних.
Свої вимоги мотивувало тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 та користується наданими йому житлово-комунальними послугами, проте, свої зобов`язання по оплаті отриманих послуг не виконує, що послугувало підставою для чергового звернення ТОВ «Ліко-Житлосервіс» до суду.
Зазначило, що ОСОБА_1 жодного разу не здійснив оплату за надані послуги, у зв`язку з чим за період з грудня 2019 року по лютий 2021 року утворилася заборгованість за житлово-комунальні послуги на суму 10 218,60 грн., яка станом на день подачі позовної заяви не сплачена.
Належна ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_3 , є частиною житлового будинку, а тому відповідач спільно з власниками квартир та нежитлових приміщень у житловому будинку зобов`язаний брати участь у витратах на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій пропорційно загальною площі нежитлового приміщення.
Тому, просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 10 218,60 грн., інфляційні втрати в розмірі 2,72 грн., 3 % річних в розмірі 10,08 грн. та судовий збір в розмірі 2 270,00 грн.
Ухвалою від 23 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено проведення розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін на 13.10.2021 року (а.с. 25-26).
Справа, призначена на 13 жовтня 2021 року не розглядалася у зв`язку з перебуванням судді у відпустці, розгляд призначено на 28.02.2022 року.
Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.
У судовому засіданні сторони відсутні. Про час, день та місце розгляду справи повідомлялися судом у встановленому законом порядку, однак судова повістка відповідачки повернута відділенням зв`язку з поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Приймаючи до уваги, що відповідач не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданим їй процесуальним правом, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, та ухвалити заочне рішення відповідно до правил ст. ст. 280-281 ЦПК України.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права.
Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги».
Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.
Судом встановлено, що ТОВ «Ліко-Житлосервіс» здійснює обслуговування, утримання та експлуатацію багатоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_2 на підставі Акту прийому-передачі житлового будинку від 01.12.2011 року (а.с. 11).
Відповідачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 462/11/В-297 від 05.07.2011 року (а.с. 17-19).
Відповідно до ст.ст. 19-20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір із виконавцем про надання йому житлово-комунальних послуг.
Із матеріалів справи вбачається, що додержуючись вимог законодавства між між ТОВ «Ліко-Житлосервіс» та ОСОБА_1 укладено типовий договір № 3/7 - 297 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 14 вересня 2011 року, згідно з п. 13 якого виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасне надання послуг належної якості згідно із законодавством, а споживач зобов`язаний оплачувати послуги за встановленими тарифами у строк не пізніше ніж до 20 числа місяці, що настає за розрахунковим (а.с. 12-13).
За нормою ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як вбачається, договір № № 3/7 - 297, є діючим, доказів протилежного в розпорядження суду не надано. Волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх волі, що було відображено в договорі, який недійсним в установленому порядку не визнаний, і відповідачем не доведено протилежного.
При зверненні до суду позивач посилався на те, що всупереч умов укладеного договору та норм законодавства щодо повної і своєчасної оплати спожитих житлово-комунальних послуг, ОСОБА_1 жодного разу не здійснила оплату за отримані послуги, в результаті чого за відповідачкою утворилась заборгованість у сумі 10 218,60 грн.
Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 162 ЖК УРСР передбачено, що власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримування, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.
Залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики; друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).
Статтею 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.
Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок (формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг першої і другої груп (п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 14 Закону) визначає Кабінет Міністрів України.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
При цьому, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Крім того, вимоги ст. 162 ЖК УРСР передбачають, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Статтею 179 ЖК УРСР встановлено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ст. ст. 76, 77 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
У свою чергу, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що вищенаведені житлово-комунальні послуги відповідачем не отримувалися, так і того, що відповідач звертався до позивача з претензіями чи скаргами з приводу повноти, обсягу та якості наданих послуг або відмови в отриманні послуг.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що це не перше звернення позивача до відповідача з вимогами про стягнення заборгованості за надані послуги через невиконання останнім обов`язку по їх оплаті.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року у справі № 752/382/21 у видачі судового наказу за заявою ТОВ «Ліко-Житлосервіс» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням трьох відсотків річних відмовлено (а.с. 20).
Згідно з розрахунком заборгованості № 3/7/297/12 від 14.04.2021, наданим позивачем та не спростованим відповідачем, заборгованість відповідача по сплаті житлово-комунальних послуг за період з грудень 2019 року по лютий 2021 року становить 10 218,60 грн. (а.с. 14).
Тому, суд вважає, права позивача підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача заборгованості за надані та фактично спожиті житлово-комунальні послуги.
Обов`язок щодо оплати наданих житлово-комунальних послуг є грошовим зобов`язанням.
За правилами ст. 625 ЦК України позивач має право на інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості та 3 % річних нараховані на суму заборгованості за вказані послуги.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 526, 625 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так само, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних.
Відповідно до розрахунку № 3/7/297/12/1 від 14.04.2021 3% річних від суми невиконаного зобов`язання за спірний період становить 10,08 грн, а інфляційні втрати - 2,72 грн (а.с. 15).
Даний розрахунок проведено відповідно до вимог чинного законодавства, не спростований відповідачем.
З огляду на викладене вище, позовні вимоги ТОВ «Ліко-Житлосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за утримання будинку з урахуванням інфляції та 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості, підлягають задоволенню.
З урахуванням задоволення позовних вимог, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2270,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 15, 16, 509, 526, 611, 625 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 265, 268, 273, 280-289 ЦПК України, суд,
позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за утримання будинку, - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя К.Г. Плахотнюк