Єдиний унікальний номер: 448/1338/22
Провадження № 2/448/471/22
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повне)

12.12.2022 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя Юрій БІЛОУС,

за участю секретаря судового засідання Ірини РОМАНЧЕНКО,

сторони:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач Судововишнянська міська рада,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області, третя особа - Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Кубара Олександра Степанівна,

про: визнання права власності на спадкове майно,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - не з`явилися (заяви),

представник відповідача Судововишнянської міської ради - не з`явився (заява),

третя особа Приватний нотаріус Олександра КУБАРА - не з`явилася,

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвали врішення про наступне:

в с т а н о в и в:

І. Суть спору:

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 являвся колгоспним двором, членами якого станом на 15.04.1991 року були ОСОБА_5 , 1934 р.н. (голова двору); ОСОБА_6 , 1960 р.н. (син); ОСОБА_4 , 1990 р.н. (онук).

Стверджують, що на час припинення колгоспного двору зазначені особи вважались його членами, частки яких становили в розмірі по 1/3 кожному. Вказані обставини підтверджуються довідкою Судововишнянської міської ради №301 від 25.08.2022 року.

Зазначають, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачів - ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно - 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Наголошують, що за життя ОСОБА_6 заповіту не складав, своїм майном не розпорядився. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом є діти померлого - позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України спадщину прийняли, так як на час відкриття спадщини проживали разом із спадкодавцем.

Інші спадкоємці спадкового майна ОСОБА_6 , а саме: його мати ОСОБА_5 та дружина ОСОБА_7 спадщину не прийняли, так як у відповідності до ст. 1274 ЦК України заявили про відмову від спадщини на користь позивачів.

Таким чином, після смерті ОСОБА_6 , його син ОСОБА_4 , з урахуванням своєї обов`язкової 1/3 частки у майні колгоспного двору став власником Ѕ частки у житловому будинку, а дочка спадкодавця - ОСОБА_3 стала власником 1/6 часток у житловому будинку.

Стверджують, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла голова двору та баба позивачів - ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на нерухоме майно - 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Наголошують, що за життя ОСОБА_5 заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася. Спадкоємцем за правом представлення була онука померлої - ОСОБА_3 , яка спадщину після її смерті прийняла в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, так як на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем.

Інші спадкоємці спадкового майна ОСОБА_5 , а саме її онук ОСОБА_4 спадщину не прийняв, так як у відповідності до ст. 1274 ЦК України заявив про відмову від спадщини на користь позивачки ОСОБА_3 .

Таким чином, після смерті ОСОБА_5 , позивачка ОСОБА_3 з урахуванням успадкованої 1/6 частки у майні колгоспного двору після смерті батька ОСОБА_6 стала власником 1/2 частки у житловому будинку.

Стверджують, що спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку, крім них, немає.

Однак, в позасудовому порядку оформити право власності на вищевказаний будинок не мають можливості, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на такий, тому змушені звертатися до суду із даним позовом.

З огляду на наведене, беручи до уваги те, що позивач ОСОБА_6 є спадкоємцем 1/2 часток у житловому будинку за законом після смерті батька ОСОБА_6 , а позивачка ОСОБА_3 , є спадкоємцем 1/2 частки у житловому будинку за законом після смерті баби ОСОБА_5 , спадщину прийняли, інших спадкоємців крім них немає, просять суд визнати за ними право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 в таких ідеальних частках: Ѕ - позивачу ОСОБА_6 , Ѕ - позивачці ОСОБА_3

ІІ. Позиція учасників справи:

В підготовче засідання позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не з`явилися, однак подали заяви, в яких просять суд справу розглянути у їх відсутності та зазначають, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд їх задоволити.

Представник відповідача - Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області у підготовче засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі.

Третя особа - Приватний нотаріус Кубара О.С., у підготовче засідання не з`явилася, проте подала до суду матеріали спадкових справ, заведених після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_5

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

Ухвалою судді від 17.10.2022 року позовну заяву ОСОБА_6 та ОСОБА_3 залишено без руху та надано позивачам строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду.

Ухвалою судді від 26.10.2022 року після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом частини четвертої статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статями 206, 207 цього Кодексу.

Так, частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, ЦПК України допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами відповідач позов визнав, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні у відповідності до вимог статей 200, 206 ЦПК України.

ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи:

Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , належав колгоспному двору, членами якого, які станом на 15.04.1991 року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (голова домогосподарства), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (син) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (онук, позивач у справі), що підтверджується довідкою Судововишнянської міської ради №301 від 25.08.2022 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 власними працею та коштами спорудили житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , записали в по господарську книгу, проживали у ньому, вели господарство колгоспного двору, але за життя не здійснили його технічної інвентаризації та державної реєстрації.

Судом також встановлено, що на час припинення колгоспного двору, позивач ОСОБА_4 був неповнолітнім членом двору, а отже не втратив та зберіг право на частку в майні колгоспного двору.

Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/3 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина внаслідок смерті батька позивачів - ОСОБА_6 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 03.09.2015 року).

Як вбачається із матеріалів спадкової справи №81/2015, заведеної у Приватного нотаріуса Кубари О.С., за життя спадкодавець ОСОБА_6 заповіту не складав, своїм майном не розпорядився.

Спадкоємцем першої черги спадкування за законом є діти померлого - позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (факт родинного відношення між спадкодавцем та спадкоємцями підтверджується свідоцтвом про народження позивача ОСОБА_6 серії НОМЕР_2 від 26.05.1990 року, свідоцтвом про народження позиваки ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 від 15.10.1993 року та свідоцтвом про шлюб позивачки серії НОМЕР_4 ), які спадщину після його смерті прийняла в силу положень ч.3 ст.1268 ЦК України, так як на час смерті спадкодавця проживали разом з ним, що підтверджується довідкою Довгомостиської сільської ради Львівської області №1686 від 2015 року.

Слід зазначити, що інші спадкоємці спадкового майна ОСОБА_6 , а саме його дружина - ОСОБА_7 та матір - ОСОБА_5 від належних їм часток спадкового майна в силу положень ст. 1274 ЦК України відмовилися в користь дітей померлого (позивачів у справі), що підтверджується їх особистими заявами, які містяться в матеріалах спадкової справи №81/2015.

Таким чином, після смерті спадкодавця ОСОБА_6 належна йому 1/3 частка вищевказаного житлового будинку перейшла за загальними правилами спадкування за законом до його дітей - позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , в результаті чого їх частки збільшилися і становлять Ѕ для позивача ОСОБА_6 та 1/6 для позивачки ОСОБА_3 з огляду на наступний розрахунок:

1/3 (обов`язкова частка ОСОБА_6 ) / 2 ( ОСОБА_6 , ОСОБА_3 ) = по 1/6 (частка ОСОБА_6 , ОСОБА_3 );

1/6 (частка ОСОБА_6 ) + 1/3 (обов`язкова частка ОСОБА_6 ) = 1/2 (частка ОСОБА_6 ).

Також, на частину спадкового майна - житлового будинку АДРЕСА_2 та приватизованої земельної ділянки кадастровий номер :10:000:0070, площею 2,4912 га, розташованої на території колишньої Дидятицької сільської ради (Судововишнянська ОТГ), позивачам видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.03.2016 року.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина внаслідок смерті голови двору та баби позивачів - ОСОБА_5 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 від 10.11.2021 року).

Як вбачається із матеріалів спадкової справи №37/2021, заведеної у Приватного нотаріуса Кубари О.С., за життя спадкодавець ОСОБА_5 заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася.

Позивачка ОСОБА_3 є онукою спадкодавця ОСОБА_5 та у відповідності до вимог ст.1265 та ч.1 ст.1266 ЦК України - спадкоємцем першої черги спадкування за законом в порядку представлення після смерті свого батька - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто ще до відкриття спадщини спадкодавця ОСОБА_5 , що мало місце 05.11.2021р.

Також, позивачка ОСОБА_3 у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України спадщину після смерті баби прийняла (довідка Судововишнянської міської ради №3518 від 09.12.2021 року) та протягом строку, встановлено ст. 1270 ЦК України не заявила про відмову від прийняття спадщини.

Інших спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку після смерті ОСОБА_5 , крім позивачки ОСОБА_3 , не має, так як інші спадкоємці спадкового майна ОСОБА_5 , а саме її онук - позивач ОСОБА_6 відмовився від частки у спадщині на користь позивачки ОСОБА_3 , що підтверджується його письмовою заявою, яка містяться в матеріалах спадкової справи №37/2021.

Таким чином, після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , належна їй 1/3 частки вищевказаного житлового будинку перейшла за правом представлення до позивачки ОСОБА_3 , в результаті чого остання, з урахуванням успадкованої 1/6 частки у майні колгоспного двору після смерті батька ОСОБА_6 , стала володільцем 1/2 часток в житловому будинку з огляду на наступний розрахунок:

1/6 (частка ОСОБА_3 ) + 1/3 (частка ОСОБА_5 ) = Ѕ (частка ОСОБА_3 ).

Однак, через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно - житловий будинок, позивачі не можуть в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв`язку із чим звернулися до суду із зазначеним позовом.

Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавців ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ; довідками Судововишнянської міської ради №3-198 та №301 від 25.08.2022 року; копією технічного паспорта на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 від 20.12.2021 року; листом Приватного нотаріуса Кубари О.С. Вих.№18/02-14 від 17.05.2022 року; копією свідоцтва про народження позивачки ОСОБА_8 ; копією свідоцтва про укладення шлюбу позивачки ОСОБА_3 ; копіями спадкових справ №81/2015 та 37/2021, заведеної у Приватного нотаріуса Кубари О.С. після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; копіями паспортів та ідентифікаційних кодів позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) щодо спадкодавців ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 , а також іншими матеріалами справи.

V. Застосоване судом законодавство:

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17,18 Закону "Про власність" (697-12) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору.

Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення по господарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року №69 (далі - Вказівки №69), які були замінені Інструкцією ведення по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.

Згідно зі змістом Вказівок №112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Виходячи із Правової позиції, викладеної в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-350цс15 - згідно з частиною першою статті 120, статтею 123 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї).

Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим.

Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

У підпункті г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

Відповідно до положень статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

У відповідності до частини 1 статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

ЦПК України встановлено, що:

- відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи;

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

- у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи;

- статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання;

- відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів);

- відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

VI. Висновок суду:

Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що є правові підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання за позивачем ОСОБА_6 права власності на Ѕ частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та за позивачкою ОСОБА_3 права власності на Ѕ частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Даний спір підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки іншим шляхом його вирішити не можливо, а набуття позивачами права власності на житловий будинок з господарськими будівлями не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

VII. Судові витрати:

Враховуючи думку сторін та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачами судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за ними.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 200, 206, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області, третя особа - Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Кубара Олександра Степанівна, про: визнання права власності на спадкове майно - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачами.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 16.12.2022 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачі:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: с.Княжий Міст, Яворівського району Львівської області; РНОКПП НОМЕР_7 ;

Відповідач: Судововишнянська міська рада Яворівського району Львівської області; місце знаходження: м.Судова Вишня, пл. Івана Франка, 14, Яворівського району Львівської області; ;

Третя особа: Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Кубара Олександра Степанівна; місцезнаходження: м.Мостиська, вул. Будзиновського, 4, Яворівського району Львівської області .

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення суду набрало законної сили «______»________________20___ року

Суддя Юрій БІЛОУС