Номер провадження 2/754/58/22
РІШЕННЯ

Іменем України

15 грудня 2022 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Якименко А.О.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача - адвоката Горкуші В.В.

за участю представника відповідача - адвоката Гончарука А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя.

08.06.2021 до суду від представника позивача - адвоката Горкуші Вікторії Василівни надійшла заява про зміну предмету позову, яка прийнята судом. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що в період з 21.07.2012 по 28.12.2015 сторони перебували в шлюбі. За час перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами набуто в спільну сумісну власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , за квартиру було сплачено грошові кошти в розмірі 75000,00 доларів США. Однак, спірна квартира придбана за спільні кошти сторін, під час спільного проживання і перебуванні у зареєстрованому шлюбі, квартира була зареєстрована на ім`я відповідачки. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,6кв.м., житловою площею 41,8кв.м., спільною сумісною власністю, поділити спільне майно подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 вересня 2020 року, справа за єдиним унікальним номером 754/12379/20, номер провадження 2/754/6690/20, передана судді Клочко І.В.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 26.10.2020 під головуванням судді Клочко І.В. відкрито провадження по справі, розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 жовтня 2021 року, справа за єдиним унікальним номером 754/12379/20, номер провадження 2/754/1258/21, передана судді Бабко В.В. у зв`язку звільненням судді ОСОБА_3 .

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27.10.2021 прийнято до розгляду справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя, призначено (підготовче) судове засідання.

В матеріалах справи міститься відзив від представника відповідача - адвоката Гончарука Андрія Володимировича, датований 11.01.2021, який приймається судом. Відзив обґрунтований тим, що позивач з існуючим предметом позову в такий спосіб бажає покращити своє матеріальне становище. Станом на 2012 рік позивач не мав будь-якого первинного капіталу-власних коштів, на будь-яку частку у придбанні квартири, оскільки у термін з 2000 по 2003 рік відбував покарання в місцях позбавлення волі, а з 2003 по 2011 рік працював на посаді фахівця з прийому автомобілів в ремонт, мав інший шлюб та утримував неповнолітніх дітей від першого шлюбу, так само не мав будь-якого нерухомого майна чи заощаджень за рахунок яких ним могла бути внесена частка у матеріальній грошовій формі на придбання квартири, яка виключно на думку позивача є спірним майном. На протязі з 2012 року позивач не утримував квартиру шляхом сплати поточних комунальних платежів, неодноразово псував майно квартири, влаштовував хуліганські дії, висловлював усні та письмові погрози в адресу осіб які тимчасово проживали в квартирі. Від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач має перед відповідачем борг в сумі більше 60000грн по сплаті аліментів на утримання їх спільної дитини. Станом на грудень 2014 рік заробітна платня за місцем роботи ОСОБА_1 , становила 1200,00грн. 21.12.2012 з метою уникнення в подальшому будь-яких непорозумінь з питань належності певного майна придбаного під час шлюбу добровільно між сторонами було укладено шлюбний договір № 4-545 про визначення обов`язків та права власності на майно, зокрема у п. 5 шлюбного договору, визначено, що у випадку розірвання шлюбу майно, придбане одним з подружжя (зареєстроване на одного з подружжя), в період шлюбу продовжує перебувати у його власності. 25.12.2012 відповідачем за власні кошти отримані в наслідок продажу нерухомості в республіці Білорусь 09.10.2012, та кошти її матері ОСОБА_5 , (роздруківка про рух коштів установи банку додається) в м. Києві згідно договору купівлі-продажу було придбано житлову квартиру АДРЕСА_2 , де відповідач мешкає, і до певного часу було зареєстровано її місце проживання, починаючи з 25.07.2013 про що свідчить посвідка на проживання серії НОМЕР_1 від 25.07.2013. Сторони шлюб припинили за рішенням суду 28.12.2015. З того часу почали діяти умови шлюбного договору № 4-545. Попередньо з лютого 2014 року сторони спільно не проживають, будь-яких відносин не підтримують. Але позивач на протязі з 2015 року має уявну мету, заволодіння частки права власності на квартиру яка належить відповідачу виключно з метою поліпшення свого матеріального стану. Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії СЕК №495099, від 14.03.2013, та шлюбного договору № 4-545 від 21.12.2012 відповідач є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , і у відповідності до Закону України «Про право власності», має право вільно розпоряджатися своїм майном на власний розсуд згідно чинного законодавства, в тому числі давати дозвіл на право проживання в належній квартирі, або заборонити проживати в належній їй на праві власності квартирі. Таким чином, встановлено, що відповідач у цій справі є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , у вказаній квартирі по цей час мешкає та зареєстрований позивач, який був вселений в спірну квартиру виключно як член сім`ї власника - перебуваючи на той час в якості члена сім`ї відповідача її чоловіка. У зв`язку з викладеним, представник відповідача - адвокат Гончарук Андрій Володимирович просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

08.06.2021 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача - адвоката Горкуші Вікторії Василівни відповідно до якої зазначено, що 21.12.2012 між сторонами був добровільно укладений шлюбний договір №4-454 про визначення обов`язків та права власності на майно, зокрема у п. 5 шлюбного договору, визначено що у випадку розірвання шлюбу майно, придбане одним з подружжя (зареєстроване на одного з подружжя), в період шлюбу продовжує перебувати у його власності. Сторони шлюб припинили за рішенням суду 28.12.2015. З того часу почали діяти умови шлюбного договору №4-545. Представником відповідача, який є адвокатом подано до суду копію шлюбного договору на російській мові з поставленим апостилем, при цьому без перекладу на українську мову та без зазначення місцезнаходження оригіналу даного документа, що суперечить процесуальним нормам чинного законодавства України, а тому долучена до відзиву на позовну заяву копія документа не може бути визнана судом належним доказом. Позивач та відповідач є громадянами Республіки Білорусь, кожний з них має посвідки на проживання на території України за адресою реєстрації на території України: АДРЕСА_3 , при цьому позивач мешкає на території України, а відповідачка перебуває на території Республіки Білорусь. В період перебування в шлюбі позивачем та відповідачем було придбано квартиру на території України, яка була зареєстрована на відповідача. Спірне нерухоме майно, що було придбане колишнім подружжя знаходиться на території України, шлюбний договір укладений на території Республіки Білорусь, а тому виникає необхідність здійснювати розгляд обставин з урахуванням положень Закону України «Про міжнародне приватне право». Правові наслідки шлюбу визначені у статті 60 цього ж закону й передбачають, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружися, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. З урахування викладеного вбачається, що розгляд питання щодо можливості застосування положень шлюбного договору при вирішення спору у даній справі виникає необхідність дослідити законодавство Республіки Білорусь щодо дійсності шлюбного договору та дотримання усіх відповідних умов, що визначені законодавством Республіки Білорусь, при виконання яких виникають правові наслідки. Так відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про міжнародне приватне право» якщо інше не передбачено законом, форма правочину має відповідати вимогам права, яке застосовується до змісту правочину, але достатньо дотримання вимог права місця його вчинення, а якщо сторони правочину знаходяться в різних державах, права місця проживання або місцезнаходження сторони, яка зробила пропозицію, якщо інше не встановлено договором. Шлюбний договір, форма та порядок його укладення визначені у статті 13 та 13-1 Кодексу Республіки Білорусь про Шлюб та Сім`ю № 278-3 від 09.07.1999 року (з урахуванням ч. 3 ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» долучається роздруківка з мережі Інтернет ст. 13 та 13-1 Кодексу Республіки Білорусь про Шлюб та Сім`ю №278-3 від 09.07.1999. З урахуванням положень законодавства Республіки Білорусь вбачається, що шлюбний договір вступає в силу з дня його нотаріального посвідчення (а не з дати припинення шлюбу як про це зазначає представник відповідача у відзиві-запереченні), проте якщо шлюбним договором визначено умови, які можуть стати підставою виникнення, переходу, припинення прав, обмежень (обтяжень) прав на нерухоме майно, то дані умови вступають в силу з дня державної реєстрації шлюбного договору в організації з державної реєстрації нерухомого майна, прав на нього правочинів з ним. Тобто, за відсутності реєстрації шлюбного договору (при чому умови щодо нерухомого майна вступають в силу виключно з моменту реєстрації) в організації з державної реєстрації нерухомого майна, прав на нього та правочинів з ним у Республіки Білорусь та не надання доказів наявної реєстрації відповідного шлюбного договору в Республіці Білорусь, то умови шлюбного договору щодо нерухомого майна не вступають в силу та не можуть розглядатися судом та бути застосовані при розгляді спору щодо поділу спільно нажитого майна подружжя. Квартира АДРЕСА_1 , була придбана у 2012 році за спільні сумісні кошти в період перебування позивача та відповідача у шлюбі, тому зазначена квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. У відзиві-запереченні проти позову зазначається, що 25.12.2012, відповідачем власні кошти отримані в наслідок продажу нерухомості в Республіці Білорусь 09.10.2012 та кошти її матері ОСОБА_5 , в м. Києві згідно договору купівлі-продажу було придбано квартиру, за 590,630грн, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , де відповідач мешкає і до певного часу. Так, насправді, до відзиву-заперечення проти позову долучені неякісні копії документів, схожих на виписки з рахунку, на російській мові без відповідної легалізації даних документів (у даних документах зазначено м. Гомель), які, можна припустити, надані на підтвердження зазначених обставин. Дані копії є неякісними, з яких дуже складно взагалі прочитати інформацію. Також, дані документи викладені російською мовою без долучення відповідного перекладу на українську мову. Окрім того, роздруківка про рух коштів на банківському рахунку, що відкритий на території Республіці Білорусь, жодним чином не може підтвердити придбання кварти відповідачкою саме за ці кошти, що ці кошти перебували у її особистій власності. Відомо, що ОСОБА_2 було здійснено продаж квартири у Республіці Білорусь, проте куди були нею направлені в подальшому дані кошти, позивачу не відомо й дані кошти не використовувалися ні в інтересах сім`ї, ні при придбанні спірної квартири. На придбання спірної квартири не вистачало 25 000,00 доларів США, які були запозичені у батьків відповідачки, які були повернуті. Як і зазначалося у позовні заяві, за спірну квартиру було сплачено грошові кошти у сумі 75 000,00 доларів США, з яких 50 000,00 доларів США ОСОБА_1 друзями, що проживають на території України, було повернуто на території України позику, що була отримана у Республіки Білорусь. Так як квартира придбавалася за спільні сумісні кошти, то позивачем до нотаріуса надавала заява-згода на придбання дружиною ОСОБА_2 квартири, про що також зазначено в договорі купівлі-продажу. Так з договору купівлі-продажу, вбачається, що у п. 10 зазначеного договору зазначається, що «покупець», довела до відома «продавців», а «продавці» взяли до уваги той факт, що укладання договору купівлі-продажу здійснюється «покупцем», під час перебування в зареєстрованому шлюбі з громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_1 , за його згодою, викладеною у формі заяви, справжність підпису. Тобто, зі змісту договору за підписом ОСОБА_2 видно, що їй було відомо про зміст заяви-згоди чоловіка, про що також доведено до відома продавців, що вона придбаває квартиру, перебуваючи у шлюбі та за згодою чоловіка, який надав відповідну згоду у вигляді заяви від 25.12.2012 № 1214, отже відповідачка знала та розуміла зміст відповідної згоди. Зі змісту договору купівлі-продажу чітко вбачається, що дана квартира була придбана за спільні кошти подружжя. За таких обставин Відповідачем не спростовано матеріально-правову презумпцію спільного майна подружжя, а тому спірне майно відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю сторін та право власності на яку у розмінні ст. 70 СК України є у кожного з них. Дана квартира придбавалася для спільного проживання сім`ї, у якій до розлучення Позивач та Відповідач проживали однією сім`єю разом з дітьми. Позивач та Відповідач зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , що також підтверджується документами, що містяться в матеріалах справи. Між сторонами тривали спори щодо користування квартирою, оскільки відповідачка постійно намагалася перешкоджати позивачу користуватися квартирою, оскільки відповідачка здавала та здає на даний час квартиру та отримує грошові кошти. Аргументація відповідачки щодо заперечення проживання позивача у квартирі полягала в тому, що грошові кошти, що вона отримує від оренди квартири витрачаються нею на утримання їх спільної дитини, а тому позивач є перешкодою у безперешкодній здачі квартири. Питання щодо проживання позивача у квартирі було вирішено у судовому порядку, проте позивач у тій квартирі не проживав, а ОСОБА_2 квартира здавалася в оренду, сторони були дійшли згоди щодо користування та розпорядження квартирою, оскільки ОСОБА_2 визнавала, що квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Коли ОСОБА_1 стало відомо про розміщення оголошення про продаж квартири без погодження та узгодження основних питань щодо спільного сумісного майна, ОСОБА_1 намагався врегулювати питання з відповідачкою щодо спільної сумісної власності у вигляді вищезазначеної квартири в процесі розмови, пропонував сплатити половину вартості квартири, виходячи з ціни, яка зазначена в оголошенні, проте відповідачка відмовилася від визнання права ОСОБА_1 на частину квартири. У зв`язку з викладеним представник позивача - адвокат Горкуші Вікторія Василівна просить суд задовольнити вимоги в повному обсязі.

16.02.2022 до суду надійшла заява від представника відповідача - адвоката Гончарука А.В., з якої вбачається, що сторона відповідача просить суд застосувати до спірних правовідносин термін позовної давності, оскільки позивачу було відомо про пушення його прав на спірне майно, саме з 2015 року та протягом трьох років до 27.12.2018, а до суду з позовом звернувся лише 25.09.2020.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Горкуші В.В. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 08.12.2022 до суду надійшла заява від позивача ОСОБА_1 про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат Гончарук А.В. в судових засіданнях заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на докази та обставини які викладені у відзиві. 08.12.2022 до суду надійшла заява від представника відповідача - адвоката Гончарука А.В. про розгляд справи за відсутності відповідача та представника, заперечують проти позовних вимог та просять суд відмовити в повному обсязі.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

З письмових матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянами Республіки Білорусь, які мають посвідки на постійне проживання на території Україна за зареєстрованим місцем проживання в Україні, за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.07.2012 по 28.12.2015, що підтверджується матеріалами справи, а саме рішенням суду Радянського району м.Гомеля Республіки Білорусь.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

21.12.2012 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюбний договір №4-454 про визначення обов`язків та права власності на майно. Відповідно до умов якого, майно набуте кожним з них до вступу у шлюб, а також будь-яке майно, отримане кожним з них у дарунок або у порядку спадкування того, залишається у власності того, на чиє ім`я воно було придбано; у випадку придбання ними у період шлюбу рухомого або (чи) нерухомого майна, в тому числі такого, що підлягає реєстрації у відповідних органах, це майно вважається власністю того з подружжя, на чиє ім`я воно було придбано, а відносно майна, що підлягає реєстрації - на чиє ім`я воно зареєстровано; у випадку розірвання шлюбу майно, придбане одним із подружжя у період шлюбу, залишається в його власності.

25.12.2012 між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та громадянкою Республіки Білорусь ОСОБА_2 укладено договір купівлі - продажу квартири, договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бугаренко Т.В., зареєстровано в реєстрі за № 1215.

Відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 25.12.2012, продавці продали, а покупець купив квартиру АДРЕСА_1 , квартира складається з трьох житлових кімнат, житлова площа - 41,80кв.м., загальна площа - 71,60кв.м., ринкова вартість квартири становить 590630,00грн, продаж здійснюється за ціною 590630,00грн.

Пунктом 11 договору купівлі - продажу квартири від 25.12.2012, визначено, що покупець довела до відома продавців, що укладення договору купівлі-продажу здійснюється «покупцем» під час перебуванні в зареєстрованому шлюбі з громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_1 , за його згодою, викладеною у формі заяви, справжність підпису на якій, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бугаренко Т.В., 25 грудня 2012 року, зареєстровано за № 1214 та призначається для зберігання у справах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального окргу Бугаренко Т.В.

Отже, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості майна що об`єкта нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 .

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Позивач та його представник обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що відповідачка не визнає, що квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя.

Представник відповідача обґрунтовуючи відмову в задоволенні позовних вимог зазначає, що відповідачка вважає, що квартира АДРЕСА_1 належить тільки їй на праві власності, оскільки 21.12.2012 саме з метою уникнення в подальшому будь-яких непорозумінь з питань належності певного майна придбаного під час шлюбу добровільно між сторонами було укладено шлюбний договір № 4-545, про визначення обов`язків та права власності на майно. Відповідачем за власні кошти отримані в наслідок продажу нерухомості в республіці Білорусь ще 09.10.2012, та кошти її матері ОСОБА_5 , (роздруківка про рух коштів установи банку додається), в м. Києві була придбана спірна квартира.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У справі, яка розглядається судом, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована, оскільки в матеріалів справи містяться більш переважні докази, що спірна квартира придбавалась за спільні кошти подружжя під час перебування у зареєстрованому шлюбі, чим зміст шлюбного договору, який містить не чіткі указівки щодо нерухомого майна. Однак, згідно із нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_1 під час укладання договору купівлі-продажу від 25.12.2012 визначено, що квартира АДРЕСА_1 набувається за спільні кошти подружжя. Відповідачка погодилась саме з цією заявою та її змістом, про що міститься посилання у п.11 договору купівлі-продажу та підпис ОСОБА_2 на самому договорі купівлі-продажу від 25.12.2012.

Крім того в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які судом могли б взятися до уваги, згідно статтям 76-78 ЦПК України, що кошти від продажу квартири на території республіці Білорусь відповідачкою ОСОБА_2 та кошти її матері ОСОБА_5 були витрачені саме на покупку спірної квартири, а ні на особисті потреби ОСОБА_2 чи на інші потреби сім`ї.

Разом з тим, під час розгляду справи відповідачка та її представник подали заяву про застосування строків позовної давності та просили суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог та відмовити в задоволенні позову.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Спеціальна позовна давність до заявленого спору не встановлена.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Позовна давність, як того передбачає ст. 259 ЦК України, тобто за домовленістю сторін не збільшувалась. Письмовий договір не укладався.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Також, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і №22095/93, § 51)).

Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Суд критично ставиться до посилання позивача та його представника під час розгляду справи до того, що позивач ОСОБА_1 дізнався про своє порушене право щодо користування, володіння та розпорядження спірною квартирою з жовтня 2020 року, оскільки це не відповідає доказам які містяться в матеріалах справи.

Судом установлено, що після розірвання шлюбу, сторони неодноразово звертались до суду, для вирішення спору щодо користування квартирою АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами справи, а саме: Рішенням Деснянського районного суду міста Кива від 16.02.2015 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою відмовлено; Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26.10.2016 та Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22.12.2016, якою вищезазначене рішення суду залишено без змін, вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 ; Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14.11.2018 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Крім того починаючи з 2015 року ОСОБА_1 намагався в судовому порядку на території Республікі Білорусь визнати шлюбний договір від 21.12.2012 недійсний, саме з підстав не визнання п. 5 договору та відсутність його реєстрації в органах державної реєстрації, однак всі намагання залишились без позитивного результату, про що свідчать чисельні рішення ухвалені на території Республікі Білорусь. Також судом встановлено, що позивач, ще з 2014 року знав про своє порушене право щодо користування та володіння квартирою АДРЕСА_1 , що підтверджено Висновком по рапорту міліціонерів БПС від 17.11.2014.

Таким чином судом беззаперечно встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 з 2014 року заперечувала право ОСОБА_1 на частку у спільному майні, перешкоджала користуватись таким майном, отже у позивача були підстави для звернення до суду про поділ майна подружжя.

Тобто спір з приводу нерухомого майна (квартири) виник, ще з 2014 року та продовжувався після розірвання шлюбу, що підтверджено матеріалами справи.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну.

Отже суд звертає увагу на те, що перебіг строку почався, з 2015 року, а позивач звернувся до суду тільки в 2020 році, заяву про поновлення строку на звернення до суду не подавав, не було надано належних документів щодо переривання позовної давності, а тому суд погоджується з доводами відповідача, що позивачем пропущена позовна давність за вимогами про визнання спільним майном подружжя та його поділу в зв`язку з чим в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити з огляду на пропуск позивачем встановлених законом строків позовної давності.

Оскільки строком захищається тільки порушене право, а судом встановлено порушення права ОСОБА_1 , який мав право вимоги в порядку поділу спільного майна подружжя, однак даних про поважність причин пропуску строку давності позивач не надав, в позові повинно бути відмовлено в зв`язку із спливом строку позовної давності як самостійної підстави відмови в позові.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у позовних вимогах у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Щодо заяви позивача ОСОБА_1 про стягнення судових витрат з відповідачки ОСОБА_2 , суд зазначає про таке.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі відмови в позові покладається на позивача.

Таким чином, оскільки судом в позові відмовлено, сплачений судовий збір позивачуне повертається, а витрати, пов`язані з розглядом справипокладаються на позивача.

Керуючись Конституцією України, статтями 60, 61, 63, 65, 71 СК України, статтями 12-16, 386, 372 ЦК України, статтями 7, 10-13, 76-81, 133, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя - відмовити.

Судові витрати покладається на позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд міста Києва.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ; місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код: НОМЕР_3 ; місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено та підписано 15.12.2021, у відповідності до ч.5 ст. 268 ЦПК України.

Суддя В.В. Бабко