Справа № 346/2581/18
Провадження № 22-ц/4808/461/22
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.

секретаря Возняк В.М.

за участю представника апелянтів

адвоката Халуса А.Г.

представника відповідача адвоката Пінчук О.С.

представника позивача адвоката Чеботаря В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Халуса Артура Гнатовича на рішення Коломийського міськрайонного суду від 28 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Беркещук Б.Б. в м. Коломия, у справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , до ТОВ «Фінансова компанія «Інновація», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Денис Михайлович, про визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора щодо реєстрації права власності та витребування нежитлової будівлі як набутої без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно),

в с т а н о в и в:

04 червня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» та ОСОБА_1 про витребування у ОСОБА_1 1/2 частки нежитлової будівлі площею 358 м.кв, розташованої по АДРЕСА_1 , як набутої без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).

20 червня 2018 року ОСОБА_3 звернулася з аналогічним позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» та ОСОБА_2 .

Зазначені позови мотивовані тим, що 10 жовтня 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 014/0321/44/05413. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 10 жовтня 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до якого позивачка передала в іпотеку ВАТ «Ерсте Банк» нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 . З того часу кредитор у зобов`язанні неодноразово змінювався і на даний час кредитором є ТОВ «Фінансова компанія «Інновація». Зі змісту інформаційної довідки № 125613023 від 29 травня 2018 року позивачці стало відомо, що 04 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М., який діяв як державний реєстратор, здійснено реєстрацію права власності на 1/2 частку предмету іпотеки за відповідачкою ОСОБА_1 та на 1/2 частку предмету іпотеки за відповідачкою ОСОБА_2 . Підставою реєстрації права власності стали договори купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі, посвідчені 04 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. і зареєстровані в реєстрі за №303 та №306. Дані договори купівлі-продажу укладені з порушенням вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку», вимог Цивільного та Земельного кодексів України щодо необхідності досягнення між сторонами всіх необхідних істотних умов, а тому вказані договори слід вважати неукладеними. Відтак, відсутні правові підстави набуття відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на спірне іпотечне майно.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 29 жовтня 2018 року справи за вищевказаними позовами об`єднано в одне провадження.

Ухвалою від 09 квітня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Ухвалою від 28 липня 2020 року Коломийський міськрайонний суд залучив до участі у справі правонаступника ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

В межах підготовчого провадження ОСОБА_4 , як правонаступником ОСОБА_3 , подано заяву про зміну предмету позову, в якій позивач просив визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М. щодо реєстрації права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (за кожною) на 1/2 частку нежитлової будівлі площею 358 м.кв, розташованої по АДРЕСА_1 на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених 04 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. за реєстровими №303, №306, та витребувати у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , по 1/2 частці вищевказаної нежитлової будівлі, як набутої без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).

Заявляючи про зміну предмету позову, ОСОБА_4 посилався на те, що відповідачі разом з нотаріусом допустили значно більше порушень, ніж було зазначено у позовних заявах ОСОБА_3 , і, як наслідок, не було заявлено відповідних позовних вимог, необхідних для належного захисту порушених прав.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 28 грудня 2021 року позов ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М. щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частку нежитлової будівлі площею 358 м.кв, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 04 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. за реєстровим № 303.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М. щодо реєстрації права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частку нежитлової будівлі площею 358 м.кв, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 04 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. за реєстровим № 306.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , 1/2 частку нежитлової будівлі площею 358 м.кв, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , як набутої без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , 1/2 частку нежитлової будівлі площею 358 м.кв, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , як набутої без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).

На рішення суду представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Халус А.Г. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право власності на спірне нерухоме майно на підставі договорів купівлі-продажу цього майна від 04 травня 2018 року, укладених відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», які ніким не оспорювались та є чинними. Зазначені договори стали законною підставою для державної реєстрації права власності відповідачів на це майно. Таким чином, суд дійшов помилкового висновку про те, що вказане майно набуте відповідачами безпідставно, неправильно застосував до даних спірних правовідносин положення ст. 1212, 1213 ЦК України та не застосував норму, яка підлягала застосуванню, а саме ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Окрім того, судом не враховано, що відносини з приводу набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є одним із видів позадоговірних зобов`язань, а спірні правовідносини врегульовані договорами (іпотеки, купівлі-продажу).

На думку представника апелянтів, суд безпідставно прийняв як доказ інформаційний лист директора ТОВ «Інжиніринговий центр «ЕКСКОН» Максімова В.В. від 16 грудня 2020 року за № 16/-01, який є неналежним та недопустимим доказом. Зазначений лист не відноситься до предмету доказування у даній справі, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу правомірності рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно та витребування цього майна, яке нібито набуте без достатніх правових підстав, а не правовідносин щодо вартості майна.

Також представник апелянтів вказує, що подавши заяву про зміну предмету позову, правонаступник позивачки ОСОБА_4 фактично пред`явив новий позов з вимогами, які ОСОБА_3 не заявлялись. Таким чином правонаступник позивачки змінив предмет та фактичні і правові підстави первісного позову, прийнятого судом до розгляду. Вважає, що приймаючи вказану заяву про зміну предмету позову до розгляду, суд допустив порушення ст. 55 ЦПК України. Крім того вважає, що за наявності законних підстав набуття права власності на спірне нерухоме майно, якими є договори купівлі-продажу цього майна від 04 травня 2018 року, які правонаступником первісного позивача ОСОБА_4 не оспорюються, вимоги про визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М. щодо реєстрації права власності на це майно не могли бути задоволені.

З цих підстав, представник апелянтів просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Представник ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» Пінчук О.С. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги підтримала, вважаючи їх обґрунтованими. Просила апеляційну скаргу задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України не скористалися.

В засіданні апеляційного суду представник апелянтів апеляційну скаргу підтримав, просив її задоволити.

Представник позивача скаргу заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» - адвокат Пінчук О.С. скаргу підтримала, просила її задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 10 жовтня 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №014/0321/44/05413, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 100 000 доларів США, а позичальник зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за його користування, інші платежі, передбачені договором, а також виконати інші умови договору.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 10 жовтня 2007 року укладено договір іпотеки №014/0321/44/05413/01, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Трачук Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №Д-1535, відповідно до умов якого іпотекодавець ОСОБА_3 передала в іпотеку банку нерухоме майно - нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 (т. 4 а.с. 71-74).

29 вересня 2014 року між ПАТ «Фідобанк», як правонаступником ВАТ «Ерсте Банк», та ТОВ «Фінансова компанія «Вендор» укладено договір №5 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор ПАТ «Фідобанк» передав (відступив) новому кредитору ТОВ «Фінансова компанія «Вендор» право вимоги за низкою кредитних договорів, в тому числі за кредитним договором №014/0321/44/05413 від 10 жовтня 2007 року, укладеним із ОСОБА_5 .

Також 29 вересня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Вендор» було укладено договір №7 про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно з умовами якого ПАТ «Фідобанк» передало, а ТОВ «Фінансова компанія «Вендор» отримало всі права за договорами іпотеки, в тому числі право вимоги за вказаним вище іпотечним договором, що був укладений в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №014/0321/44/05413 від 10 жовтня 2007 року.

18 травня 2015 року ТОВ «Фінансова компанія «Вендор» за договорами факторингу №111 та №112 відступило права вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами новому кредитору ТОВ «Фінанс Траст Груп».

09 лютого 2017 року ТОВ «Фінанс Траст Груп» за договором про відступлення права вимоги (факторингу) відступило ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі кредитним договором №014/0321/44/05413 від 10 жовтня 2007 року та договором іпотеки №014/0321/44/05413/01 від 10 жовтня 2007 року.

23 березня 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» направила боржнику ОСОБА_5 та майновому поручителю ОСОБА_3 письмову вимогу про сплату заборгованості, яка виникла у зв`язку з невиконанням боржником умов кредитного договору №014/0321/44/05413 від 10 жовтня 2007 року з повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку неповернення кредитних коштів у тридцятиденний строк з моменту отримання даної вимоги (т.2 а.с.59).

04 травня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. та зареєстрований в реєстрі за №303, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» продала (передала у власність) ОСОБА_2 1/2 частку в праві приватної власності на нежитлову будівлю загальною площею 358 м.кв, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 5).

Також 04 травня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. та зареєстрований в реєстрі за №306, згідно з умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» продала (передала у власність) ОСОБА_1 1/2 частку в праві приватної власності на вищевказану нежитлову будівлю (т. 2 а.с. 6).

З інформаційної довідки №125613023 від 29 травня 2018 року вбачається, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано право власності на зазначену нежитлову будівлю по 1/2 частці за кожною (т. 1 а.с. 14-16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що складено відповідний актовий запис №127 (т. 2 а.с. 134).

Правонаступником ОСОБА_3 є ОСОБА_4 , що підтверджується копією спадкової справи №5/2020 (т. 2 а.с. 161-208).

Задовольняючи позов в частині визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М. щодо реєстрації за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на спірну нежитлову будівлю по 1/2 частці за кожною, суд першої інстанції виходив з того, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. під час вчинення реєстраційних дій щодо реєстрації договорів купівлі-продажу іпотечного майна не перевірено обсягу цивільної правоздатності та дієздатності юридичної особи - продавця ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» на продаж предмета іпотеки, власником якого вона не була; ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» не надано доказів, що вони є належним іпотекодержателем у зв`язку з попередніми змінами кредиторів; не виконано обов`язку щодо повідомлення іпотекодавця ОСОБА_3 про усунення порушення зобов`язання в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та повідомлення про намір здійснити продаж предмета іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; надано звіти про оцінку ринкової вартості предмета іпотеки, які неправильно і необґрунтовано відображали визначену ринкову вартість предмета іпотеки; приватним нотаріусом посвідчено договори купівлі-продажу, за якими один цілісний об`єкт нерухомості, який є предметом іпотеки за відповідним договором та який знаходиться у власності однієї особи, відчужено в частках кільком особам-покупцям, що чинним законодавством не передбачено, а тому державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проведена всупереч норм чинного законодавства.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення вказаної частини не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Згідно з ч. 1, 2, 5, 9 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Тобто законом визначено механізм реалізації прав іпотекодавця та прав іпотекодержателя при зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено, що в п. 3.1.4 договору іпотеки №014/0321/44/05413/01 від 10 жовтня 2007 року, укладеного між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 , сторонами погоджено, що іпотекодержатель має право у випадку невиконання зобов`язань позичальником за кредитним договором або іпотекодавцем за цим договором звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 5 цього договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свої вимоги, що визначені на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, комісій, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки.

Розділом 5 договору передбачено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з п. 5.4 договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

У зв`язку з відсутністю відповіді щодо погашення боргу ОСОБА_3 , ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» скористалося правом на звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, на підставі наявного у кредитному договорі застереження, товариство уклало 04 травня 2018 року із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договори купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі, що знаходиться по АДРЕСА_1 , згідно з якими відповідачі купили (прийняли у власність) по 1/2 частці вказаної нежитлової будівлі, що була предметом іпотеки. Договори посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. за реєстровими №303, №306 (т. 2 а.с. 5, 6).

На підставі цих договорів купівлі-продажу 04 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М., як держаним реєстратором, зареєстровано право власності відповідачів на вказане нерухоме майно (т. 1 а.с. 14-16).

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач виходив з того, що оскільки неналежним є кредитор і він не мав права відчужувати предмет іпотеки, також він порушив вимоги Закону України «Про іпотеку» при продажу предмета іпотеки, то договори купівлі-продажу є неукладеними, а отримане майно набуте без законних підстав і підлягає витребуванню в порядку ст. 1212 ЦК України зі скасуванням рішень державного реєстратора.

Однак, такі твердження не є достатньо обґрунтованими з точки зору ефективності обраного способу захисту порушеного права.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» державним реєстратором, зокрема, є нотаріус.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат (п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час прийняття оспорюваних рішень державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до абз. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній із 16 січня 2020 року, яка діяла на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення у справі) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, державна реєстрація є тільки процедурою оформлення права на підставі переліку передбачених законом правовстановлюючих документів, а скасування рішення про державну реєстрацію допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства.

У спірному випадку, встановлена судом першої інстанції невідповідність закону дій приватного нотаріуса та виявлені порушення при реєстрації ним права власності на спірне нерухоме майно за відповідачами, самі по собі не нівелюють підстав для реєстрації права власності.

Судом встановлено, що договори купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі від 04 травня 2018 року, укладені між ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , на підставі яких останні набули право власності кожна на 1/2 частку нежитлової будівлі, що знаходиться по АДРЕСА_1 , сторонами не оспорювалися, у встановленому законом порядку недійсними не визнавалися, а отже є чинними.

Положеннями ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Враховуючи наведене, за наявності чинних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, які стали підставою державної реєстрації права власності на це майно, обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно без оспорювання вказаних договорів купівлі-продажу та визнання їх недійсними не призведе до ефективного захисту порушених прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М. щодо реєстрації за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на спірну нежитлову будівлю по 1/2 частці за кожною неправильними.

Задовольняючи позов в частині витребування у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці спірної нежитлової будівлі як набутої без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), суд першої інстанції виходив з того, що хоч договори купівлі-продажу часток нежитлової будівлі і були укладені, однак за встановлених судом обставин, не можуть бути зареєстрованими в порядку, встановленому чинним законодавством України, тому у відповідачів відсутня правова підстава набуття у власність майна за відповідними договорами.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом даної норми, передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Застосовуючи норму ст. 1212 ЦК України, суд першої інстанції не врахував, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані договорами, зокрема іпотеки, відступлення права вимоги (факторингу), купівлі-продажу.

Більше того, судом не враховано, що спірне нерухоме майно, яке позивач просила витребувати у відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , набуте останніми на підставі договорів купівлі-продажу, які сторонами не оспорювалися та є чинними, тобто підстава, на якій набувалося майно, не відпала.

З урахуванням наведеного та положень ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі та підлягає скасуванню. По суті встановленого, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Халуса Артура Гнатовича задоволити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 28 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , до ТОВ «Фінансова компанія «Інновація», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Денис Михайлович, про визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора щодо реєстрації права власності та витребування нежитлової будівлі як набутої без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 червня 2022 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Бойчук І.В.

Пнівчук О.В.