Постанова

Іменем України

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 761/41756/20

провадження № 61-1196 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - державне підприємство «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів»,

третя особа - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Білич І. М., Коцюрби О. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» (далі - ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів», підприємство), третя особа - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у справі № 761/3894/18 апеляційну скаргу її представника задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року, яким у задоволенні її позову відмовлено, скасовано й задоволено частково її позов до ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів», третя особа - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України. Визнано незаконним наказ ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів»від 26 грудня 2017 року № 1452-к, яким її звільнено з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України з 26 грудня 2017 року. Поновлено її на вказаній посаді з 27 грудня 2017 року. Зобов`язано ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів»внести зміни до її трудової книжки. Стягнуто з ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів»на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 1 839 144,38 грн, з утриманням підприємством з цієї суми податків й інших обов`язкових платежів та стягнуто 5 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На виконання вищевказаного судового рішення відповідачем видано наказ від 29 липня 2020 року № 690-к про поновлення її на роботі. При цьому, відповідні зміни відповідачем до штатного розпису не вносилися.

03 серпня 2020 року її ознайомлено з вказаним наказом та ознайомлено з наказом підприємства від 25 вересня 2017 року № 1018-к, відповідно до якого з 25 вересня 2017 року посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації скорочено.

Повідомленням від 30 липня 2020 року підприємством попереджено її про наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України і надано перелік вакансій, що існували на підприємстві.

Після поновлення на посаді вона до 30 вересня 2020 року перебувала у чергових щорічних відпустках, а з 30 вересня 2020 року до 17 листопада 2020 року на лікарняному.

18 листопада 2020 року наказом ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів»№ 1129-к її звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності штату.

Вважала своє звільнення незаконним, оскільки підприємство мало погодити зміни до організаційної структури та її звільнення, як заступника директора, з Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України відповідно до пунктів 7.4., 11.2.7. і 11.2.8 Статуту ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів», проте такого погодження на її звільнення не надавалося.

Крім того, її звільнення відбулося з порушенням положень трудового законодавства, оскільки посада, на яку її було поновлено, до штатного розпису підприємства не вносилася, умови оплати праці на цій посаді не були встановлені, а виплати, що їй здійснювалися, не відповідали положенням колективного договору, що діяли на час її поновлення на посаді.

Позивач зазначала, що на час її звільнення скорочення чисельності або штату працівників відповідача не відбувалося. Погодження змін організаційної структури та штатного розпису відповідача, як вимагає Статут підприємства, ні при її поновленні, ні при її звільненні Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України не надавало.

Причиною її звільнення є упереджене ставлення до неї директора ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів». Відповідачем помилково зазначено підстави її звільнення - скорочення чисельності штату, оскільки скорочення чисельності працівників та скорочення штату працівників є різними правовими підставами для звільнення.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним наказ директора ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів» від 18 листопада 2020 року № 1129-к, яким її звільнено з роботи; поновити її з 19 листопада 2020 року на посаді заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів»; зобов`язати підприємство внести відповідні зміни до її трудової книжки; стягнути з відповідача на її корись середній заробіток у розмірі 5 381,86 грн за один робочий день та за весь час вимушеного прогулу за період з 19 листопада 2020 року по 16 лютого 2021 року у розмірі 322 911,60 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним наказ директора ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» від 18 листопада 2020 року № 1129-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 з 19 листопада 2020 року на посаді заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів». Зобов`язано ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_1 . Стягнуто з ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 581 240,86 грн з утриманням підприємством з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 30 000 грн та судовий збір у розмірі 840,80 грн. Допущено негайне виконання рішення суду у частині поновлення на роботі та стягненні суми середнього заробітку за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підприємством не було погоджено з Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України звільнення позивачки з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації, що передбачено Статутом ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів». Листом Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 20 грудня 2017 року № 2202-16/47517-08 надавалася згода на попереднє звільнення позивачки з роботи відповідно до наказу підприємства від 26 грудня 2017 року № 1452-к на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, проте у цій справі позивачкою оскаржується наказ відповідача від 18 листопада 2020 року № 1129-к про її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Крім того, преюдиційною постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у справі № 761/3894/18 визнано незаконним та скасовано наказ відповідача від 26 грудня 2017 року № 1452-к про попереднє звільнення позивачки з роботи.

Посилання відповідача про поновлення позивачки на посаді заступника директора з інформаційних технологій та персоналізаціїпоза штатом суперечать підставі її звільнення, а саме в оспорюваному наказі підприємства від 18 листопада 2020 року № 1129-кзазначено про те, що підставою звільнення є скорочення чисельності штату. Таким чином, не може бути скорочена посада, яка не передбачена штатним розписом.

Відсутні докази того, що відповідачем було запропоновано позивачці усі вакантні посади на підприємстві та що вона відмовилася від переведення на іншу роботу.

З повідомлення про наступне вивільнення від 03 серпня 2020 року убачається, що у разі погодження позивачки на одну із запропонованих вакантних посад, наведених у цьому повідомленні, відповідач буде перевіряти відповідність її кваліфікаційного рівня обраній посаді. Проте згідно з положеннями статті 49-2 КЗпП України позивачці мали пропонуватись виключно ті посади, які відповідають її освіті, кваліфікації, досвіду тощо. Отже, пропонування відповідачем вакантних посад не було остаточним, оскільки для призначення на ці посади виставлялися додаткові умови, про які ОСОБА_1 не повідомлялася.

Таким чином, відповідачем оспорюваний наказ від 18 листопада 2020 року № 1129-кпро звільнення позивачки винесено з порушенням положень трудового законодавства, унаслідок чого він є незаконним, а ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі. З метою ефективного відновлення порушених трудових прав ОСОБА_1 вимоги у частині зобов`язання відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки є обґрунтованими.

Останні чотири місяці позивачці відповідачем не нараховувалася заробітна плата не з її вини, тому розрахунок середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу має проводитися виходячи з установленого у трудовому договорі посадового місячного окладу. Проте у порушення пункту 3.1.4. колективного договору за 2018-2019 рік позивачці посадовий оклад при поновленні на роботі встановлено не було, а фактично застосований оклад був нижчий за мінімальний розмір, визначений колективним договором, який діяв у 2020 році. ОСОБА_1 має нараховуватися середній заробіток, виходячи з розміру, який має бути не нижче мінімального розміру посадового окладу заступника директора, який визначений у додатку № 6 до колективного договору відповідача, чинного у 2020 році. Враховуючи, що розмір посадового окладу директора підприємства у 2020 році складав 161 455,80 грн на місяць, посадовий оклад позивачки, як заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації, не може бути меншим ніж 113 019,06 грн на місяць або 5 381,86 грн за один день. Отже, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу становить 581 240,88 грн, тобто 5 381,86 грн (середньоденна заробітна плата) х 108 (кількість днів вимушеного прогулу), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Розмір середнього заробітку за весь час вимушено прогулу обраховано відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року апеляційну скаргу ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що звільнення позивачки відбулося без погодження з Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, що передбачено Статутом ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів». Ці висновки районного суду є вірними, але інші висновки районного суду є помилковими.

Відповідачем на виконання вимог статті 49-2 КЗпП України 03 серпня 2020 року, у день ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про поновлення на роботі, було повідомлено її про наступне вивільнення та запропоновано наявні на підприємстві вакантні посади. У подальшому, під час перебування до 17 листопада 2020 року позивачки у відпустці і на лікарняному, їй неодноразово пропонувалися усі вакантні на підприємстві посади, у тому числі й станом на 18 листопада 2020 року, тобто дату звільнення з роботи. Проте позивачка не виявила бажання перевестися на одну із запропонованих посад.

Відсутні докази існування на підприємстві станом на час звільнення ОСОБА_1 посад, аналогічних тій, яку вона обіймала, заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів», а тому помилковим є висновок районного суду про те, що позивачці мали пропонуватися виключно ті посади, які відповідають її освіті, кваліфікації, досвіду.

Отже, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність у справі належних доказів на підтвердження виконання роботодавцем положень статті 49-2 КЗпП України під час розірвання з ОСОБА_1 трудового договору.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у справі № 761/3894/18 визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 та поновлено на посаді заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» відповідно до наказу від 26 грудня 2017 року № 1452-к на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України. Станом на 27 грудня 2017 року діяв штатний розпис, у структурі якого перебувала посада заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів». На виконання зазначеної постанови апеляційного суду ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» наказом від 29 липня 2020 року № 690-к скасовано наказ від 26 грудня 2017 року № 1452-к «Про особовий склад» та поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді.

Таким чином, у підприємства не було необхідності вводити посаду заступника директора з інформаційних технологій на час поновлення ОСОБА_1 на роботі 26 грудня 2017 року, оскільки вона була у штатному розписі ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» станом на вказану дату. Отже, безпідставним є висновок суду про незаконне звільнення ОСОБА_1 з посади, яка станом на 2020 рік відсутня у штатному розписі ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів».

Посада, на яку ОСОБА_1 поновлено на роботі, була передбачена штатним розписом підприємства на 2017 рік та підлягала скороченню, а тому й не введена до штатного розпису, діючого на підприємстві на час поновлення позивача на роботі. Ураховуючи викладене, помилковим є висновок районного суду про наявність підстав до нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з посадового окладу заступника директора державного підприємства на 2020 рік, у розмірі 113 019 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягав стягненню на користь позивачки становив не 581 240 грн, а 309 871,44 грн, оскільки середньоденна заробітна плата позивачки визначена у розмірі 2 869,18 грн.

Підставою поновлення позивачки на роботі була постанова Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у справі № 761/3894/18, якою скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову про поновлення на роботі й стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Проте постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 761/3894/18 (провадження № 61-12624 св 20) касаційну скаргу ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» задоволено, постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року скасовано, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року залишено у силі. А тому поновлення позивачки на роботі на підставі скасованого судового рішення відбулося незаконно.

Отже, судом касаційної інстанції при перегляді справи № 761/3894/18 було підтверджено правомірність попереднього звільнення позивачки з роботи згідно з наказом директора ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» від 20 грудня 2017 року № 1452-к на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, з 26 грудня 2017 року.

Таким чином, поновлення позивачки на роботі у цій справі буде суперечити вищевказаному висновку Верховного Суду у справі № 761/3894/18.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Крім того, у касаційній скарзі порушено клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Крім того, у касаційній скарзі порушено клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року та 23 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 761/41756/20 з Шевченківського районного суду м. Києва.

У липні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2022 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно послався на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 761/3894/18 (провадження № 61-12624 св 20), оскільки у цій справі наявні інші правовідносини, а саме щодо оскарження наказу відповідача від 18 листопада 2020 року № 1129-к про звільнення позивачки на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а у справі № 761/3894/18 вирішувалося питання правомірності звільнення позивачки згідно з наказом відповідача від 20 грудня 2017 року № 1452-к на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України. Тобто судові рішення у справі № 761/3894/18 не мають преюдиційного значення для вирішення цієї справи.

У додатку № 6 до колективного договору відповідача на 2018-2019 роки зазначено, що з 2018 року розмір посадового окладу заступника директора підприємства становить 70-90 % від посадового окладу директора, тому апеляційний суд дійшов безпідставного висновку про те, що судом першої інстанції допущено помилку при визначенні середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Зазначається, що справу слід передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740 св 18), оскільки він суперечить принципу правової визначеності.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд погодився з судом першої інстанції та дійшов висновку про доведеність факту звільнення позивачки з порушенням положень трудового законодавства, проте у порушення вимог статті 375 ЦПК України скасував рішення районного суду й ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову, пославшись на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 761/3894/18 (провадження № 61-12624 св 20), яка ухвалена у подібних правовідносинах. Отже, наявні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від правових висновків, викладених у вищевказаній постанові Верховного Суду, так як зміна судової практики, що відбувалася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Посада заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації, з якої вперше було звільнено позивачку 26 грудня 2017 року, скорочена відповідно до наказу відповідача від 25 вересня 2017 року № 1018-к, тому безпідставним є висновок апеляційного суду про те, що у підприємства не було необхідності вводити посаду заступника директора з інформаційних технологій на час поновлення позивачки на роботі 26 грудня 2017 року.

Доводи особи, яка подала відзив

У травні 2022 року ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» подало відзив на касаційну скаргуОСОБА_1 , посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на його законність не впливають. Постановою Верховного Суду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 761/3894/18 (провадження № 61-12624 св 20), якою касаційну скаргу ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» задоволено, постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року скасовано, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року залишено у силі, встановлено правомірність попереднього звільнення позивачки з роботи відповідно до наказу відповідача від 20 грудня 2017 року № 1452-к на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, тому безпідставними є вимоги позивачки про скасування наказу підприємства від 18 листопада 2020 року № 1129-к на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

У червні 2022 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотанняпро долучення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 року у справі № 761/3894/18, яким заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним наказ ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів»від 26 грудня 2017 року № 1452-к, яким звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України з 26 грудня 2017 року. Стягнуто з ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів»на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 6 014 949,52 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 4 500 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом директора ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів» від 16 червня 2017 року № 569-к ОСОБА_1 прийнято на посаду заступника директора з персоналізації документів ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів» з 16 червня 2017 року (а.с. 18, т. 1).

Відповідно до наказу директора ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів» від 29 серпня 2017 року № 879-к ОСОБА_1 переведено на посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації з 29 серпня 2017 року.

Наказом ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів» від 26 грудня 2017 року № 1452-к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України з 26 грудня 2017 року (а.с. 19, т. 1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року у справі № 761/3894/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів», третя особа - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року у справі № 761/3894/18 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 761/3894/18 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-1171 св 19).

Постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у справі № 761/3894/18 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним наказ ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів»від 26 грудня 2017 року № 1452-к, яким звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України з 26 грудня 2017 року. Поновлено ОСОБА_1 на вказаній посаді з 27 грудня 2017 року. Зобов`язано ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів»внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 . Стягнуто з ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів»на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 1 839 144,38 грн, з утриманням підприємством з цієї суми податків й інших обов`язкових платежів та стягнуто 5 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до наказу ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів» від 29 липня 2020 року № 690-к, на виконання постанови Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 рокуу справі № 761/3894/18, ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації з 27 грудня 2017 року (а.с. 37, т.1).

03 серпня 2020 року позивачку ознайомлено з наказом підприємства від 29 липня 2020 року № 690-к, а також з наказом підприємства від 25 вересня 2017 року № 1018-к, згідно з яким з 25 вересня 2017 року посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації скорочено. Вказаним повідомленням відповідач попередив позивачку про наступне вивільнення із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та надав перелік вакансій на підприємстві станом на 30 липня 2020 року.

Наказом ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів» від 18 листопада 2020 року № 1129-к ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності штату (а.с. 47, т. 1).

Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 761/3894/18 касаційну скаргу ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року скасовано, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року залишено у силі. Вирішено питання про розподіл судових витрат (провадження № 61-12624 св 20).

У клопотанні на стадії касаційного перегляду ОСОБА_1 надано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 року у справі № 761/3894/18, яким її заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним наказ ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів» від 26 грудня 2017 року № 1452-к, яким звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України з 26 грудня 2017 року. Стягнуто з ДП «ПК «Україна» по виготовленню цінних паперів»на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 6 014 949,52 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 4 500 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

На цей час ДП «ПК «Україна» подана апеляційна скарга на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 року у справі № 761/3894/18. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень 29 вересня 2022 року ухвалою Київського апеляційного суду у справі № 761/3894/18 у складі судді Суханової Є. М. апеляційну скаргу ДП «ПК «Україна» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 року залишено без руху та надано строк десять днів з моменту отримання копії ухвали для виправлення вказаних недоліків (https://reyestr.court.gov.ua/Review/107005212).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівника персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці до звільнення. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частини перша, третя статті 49-2 КЗпП України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, ОСОБА_1 була належним чином попереджена про наступне вивільнення за два місяці до звільнення, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що відповідачем були запропоновані ОСОБА_1 усі наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації та її освіті, тобто роботодавцем виконано вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника. Крім того, відсутні належні та допустимі докази існування на підприємстві станом на час звільнення ОСОБА_1 посад, аналогічних тій, яку вона обіймала.

Апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 поновили на роботі на підставі постанови Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у справі № 761/3894/18, якою скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову про поновлення на роботі й стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Проте постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 761/3894/18 (провадження № 61-12624 св 20) касаційну скаргу ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» задоволено, постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року скасовано, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року залишено у силі.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки попереднє звільнення позивачки при розгляді справи № 761/3894/18 визнано законним, то відпали правові підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі у цій справі, тому що воно буде суперечити вищевказаному висновку Верховного Суду у справі № 761/3894/18.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, що апеляційний суд безпідставно послався на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 761/3894/18 (провадження № 61-12624 св 20), на увагу не заслуговують, так як судом при розгляді справи № 761/3894/18 встановлено факт правомірності попереднього звільнення позивачки, а тому не було підстав поновлювати її на роботі.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_1 на те, що посада заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації, з якої вперше було звільнено позивачку 26 грудня 2017 року, скорочена відповідно до наказу відповідача від 25 вересня 2017 року № 1018-к, на увагу не заслуговують, оскільки у підприємства не було необхідності вводити посаду заступника директора з інформаційних технологій на час поновлення ОСОБА_1 на роботі 26 грудня 2017 року, тому що вона була у штатному розписі ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» станом на вказану дату.

Інші доводи касаційних скарг висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 та її представника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити, так як ними не наведено правових підстав для цього та вимог, визначених ЦПК України, а їх незгода з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 761/3894/18 (провадження № 61-12624 св 20) не може бути правовою підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Крім того, судова практика у цій категорії справ є сталою.

Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Надання ОСОБА_1 на стадії касаційного перегляду рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 року у справі № 761/3894/18 не впливає на законність оскаржуваної постанови апеляційного суду, так як, по-перше, вказане рішення суду не було і не могло бути предметом дослідження апеляційного суду, по-друге, на цей час вказане рішення суду не набрало законної сили.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк