ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року м.Суми

Справа №585/3789/21

Номер провадження 22-ц/816/624/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів»

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Цвєлодуб Г.О. в м. Ромни,

встановив:

20 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Роменського міськрайонного суду Сумської області з позовом до ТОВ «Роменський завод продтоварів», в якому просив в судовому порядку стягнути заборгованість по заробітній платі у розмір 85 795 грн 44 коп., компенсації у зв`язку з втратою частини доходу, пов`язаного з порушенням встановлених строків виплатити заробітної плати, - 3463 грн 96 коп., середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день фактичного розрахунку - 20 104 грн 68 коп. та 10 000 грн відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що позивач з 16 червня 2020 року по 12 жовтня 2021 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Роменський завод продтоварів». Наказом № 70/к від 12.10.2021 р. його було звільнено з роботи згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Всупереч вимогам ст. ст. 115, 116 КЗпП України відповідач не виплатив йому нараховану заробітну плату в розмірі 85 795 грн 44 коп. Таким чином, у зв`язку з порушенням встановлених строків виплата заробітної плати роботодавець відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» повинен нарахувати та виплати компенсацію втрати частини заробітної плати у розмірі 3463 грн 96 коп., відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку у розмірі 20 404 грн. 68 коп. Крім того, позивач також посилається на те, що у зв`язку зі значною затримкою заробітної плати він відчував моральні страждання, зокрема, втратив нормальні життєві зв`язки, був вимушений економити на харчах, знаходити додаткові заробітки для покриття витрат своєї сім`ї та сплати комунальних платежів. Із врахуванням тривалості моральних страждань оцінив заподіяну йому моральну шкоду в 10 000 грн, які просив стягнути із відповідача в судовому порядку.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області позов ОСОБА_1 до ТОВ «Роменський завод продтоварів» задоволено частково.

Стягнуто із відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 85 795 грн. 44 коп., 3463 грн. 96 коп. - компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 20404 грн. 68 коп., 6000 грн. моральної шкоди та 908 грн. судового збору, а всього 114 572 грн. 08 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, товариство оскаржило його до суду апеляційної інстанції. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не вірно виконано розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, просив врахувати, що внаслідок складних фінансових обставин у товариства виникла заборгованість перед значною кількістю контрагентів та працівниками товариства. Тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що стягнута на користь позивача, є значною з огляду на складні фінансові обставини відповідача. Апелянт зауважує, що суд першої інстанції не врахував, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Вважає можливим зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Зазначає, що при ухваленні рішення, судом порушені принципи співмірності і пропорційності, а також порушено баланс прав і законних інтересів позивача та відповідача.

Заявник стверджує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б дозволяли встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, а також наявність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою та неправомірними діями відповідача.

Відповідач також зазначив, що Верховний Суд в постанові від 18 липня 2018 року по справі № 359/10023/16-ц дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Під час вирішення питання про призначення суми, яка підлягає стягненню на користь позивача суд має вказувати суму без відрахування з неї податків і зборів. Натомість стягнення і сплата всіх обов`язкових податків покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не оскаржується, тому на підставі ч. 1 ст.13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Позивач у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не подав.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

У судовому засіданні позивач підтримав рішення і пояснив, що 12.10.2021 він зранку вийшов на роботу, але його не допустили до роботи і повідомили про звільнення, наказ про звільнення йому не видано, він розписався за отримання трудової книжки, а на його вимоги щодо виплати заборгованості по заробітній платі отримав у відповідь очікуй черги.

Товариство повідомлено завчасно про дату, час та місце судового розгляду справи, свого представника до суду не направила.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в повній мірі не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі у розмір 85 795 грн 44 коп., що в свою чергу є підставою для стягнення на його користь у порядку ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Висновки суду про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач не оскаржує.

Однак, у своїй апеляційній скарзі товариство вважає, що судом неправильно визначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та безпідставно не застосована судом першої інстанції позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 червня 2019 року в цивільній справі № 761/9584/15-ц, про можливість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача частково заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 12 жовтня 2021 року позивача звільнено з роботи з ТОВ «Роменський завод продтоварів» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Як підтвердив позивач в судовому засіданні він вийшов на роботу, але його не було допущено до виконання своїх обов`язків і в цей день він отримав тільки трудову книжку, але існуюча перед ним заборгованість по заробітній платі не була виплачена. Його вимога про проведення з ним повного розрахунку в день звільнення залишена без задоволення.

Разом з тим, згідно розрахункового листка, виданого ТОВ «Роменський завод Продтоварів», відповідач заборгував позивачу заробітну плату в розмірі 85795 грн 44 грн., яка не була погашена на момент звернення позивача до суду.

Відповідно до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з вимогами статей 94, 97, 115 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Крім того, у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині виникнення у позивача права на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки з дня звільнення позивача з місця роботи по день фактичного розрахунку на нього поширювались положення ст. 117 КЗпП України.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із визначеним судом розміром середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки розраховуючи суму середнього заробітку, суд першої інстанції виходив із кількості календарних днів у періоді, за який позивач просить стягнути середній заробіток, а ні робочих днів як того вимагає законодавство. Виходячи з цього, середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача становить 14 490 грн 28 коп. (10 507 грн 23 коп.+7531 грн 84 коп):61 к.дн.х49 р..дн.)

Щодо незгоди відповідача із стягненням на користь позивача компенсації за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 3463 грн 96 коп, то колегія суддів зауважує, що згідно з положеннями ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати виплачується у зв`язку з порушенням строків її виплати. Розрахунок проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Порядок компенсації втрати доходів внаслідок порушення встановлених строків їх виплати передбачено Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Згідно із статями 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Основною умовою для виплати громадянам компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів, зокрема, заробітної плати. При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року справа №6-131цс12.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Відповідно до правового висновку закріпленого в Постанові Верховного Суду України у від 7 листопада 2012 року (справа № 6-131цс12): «основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема, заробітної плати, пенсії, соціальної виплати, страхових виплат). При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення».

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 за конституційним зверненням громадянина … щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 223 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (пункт 1 резолютивної частини рішення).

Виходячи із вище вказаного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем порушено строки виплати заробітної плати позивачу, а тому є всі підстави для нарахуванні та виплати йому компенсації за невчасну виплату заробітної плати. Здійснюючи розрахунок сум вище вказаного виду компенсації, суд першої інстанції виходив із помісячної заборгованості заробітної плати, зазначеної в довідці ТОВ «Роменський завод Продтоварів» № 677 від 25.10.2021 р., та індексу споживчих цін за період січень-листопад 2021 року, що відповідає вимогам законодавства.

В свою чергу, відповідач, оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, не зазначив у чому саме не погоджується з висновками суду першої інстанції та не надавав апеляційному суду контр розрахунку відповідної суми компенсації.

Проте, представлений позивачем розрахунок компенсації за невчасну виплату заробітної плати відповідає викладеним вище нормам матеріального права і відсутні підстави вважати такий розрахунок неправильним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Крім того, колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням товариством строків розрахунку при звільненні позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням майна, в фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим пошкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У статті 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Висновок про те, що внаслідок не проведення роботодавцем з працівником розрахунку при звільненні, йому спричинюється моральна шкода, викладений Конституційним судом України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі, щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України.

Відповідно до зазначеної норми, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач навів достатньо підстав, на підтвердження того, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, спричинено моральні страждання, які проявилися в негативних змінах в його житті, він тривалий час був позбавлений засобів існування, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагало додаткових зусиль для організації життя, забезпечення себе найнеобхіднішим.

Встановивши обсяг та характер душевних страждань, яких позивач зазнав, суд виходив з засад розумності і справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про справедливість заявлених вимог щодо стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 6000 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ухвалюючи рішення судом не було зазначено, що суму середнього заробітку за час затримки розрахунку визначено без утримання податку, не заслуговують на увагу, оскільки в регулятивній частині судового рішення судом першої інстанції зазначено, що «Визначена судом сума заробітної плати та середнього заробітку підлягає стягненню на користь позивача з вирахуванням суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів».

Враховуючи вище викладене, рішення суду першої інстанції на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до розрахунку апеляційного суду з ТОВ «Роменський завод продтоварів» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 14 490 грн 28 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 жовтня до 20 грудня 2021 року, а не 20 404 грн 68 коп., як визначив суд першої інстанції.

Враховуючи приписи пункту 9 ст. 141 ЦПК України, яким передбачено якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, а тому не зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів фактично понесені судові витрати за подання апеляційної скарги покладає на товариство.

Відповідно до ч. 6 ст.19, п. 2 ч. 3 ст.389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» задовольнити частково.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 лютого 2022 року змінити в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає до стягнення.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 14 490 грн 28 коп. грн, з послідуючим утриманням з цієї суми обов`язкових податків та платежів.

В іншій оскарженій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законною силу з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 28 липня 2022 року.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: О. Ю. Кононенко

Т. А. Левченко