Справа № 202/4211/19
Провадження №2/202/30/2022
22 квітня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.
за участю секретаря судового засідання Калантаєнка Д.В.
представника позивача- ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Меньшикова Кристина Олександрівна, про визнання таким, що прийняв спадщину та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,-
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.
Позивач звернувся з позовом до суду за результатами розгляду якого, з урахуванням уточнень, просив суд: визнати ОСОБА_6 таким, що прийняв спадщину в розмірі 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (далі квартира) та визнати за позивачем право власності на 2/3 частини вказаної вище квартири з значенням житлової, загальної та допоміжної плоші, площі літніх приміщень, літер кімнат та їх площ, в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_6 .
Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що заявлена квартира є власністю ОСОБА_3 (дружини), ОСОБА_6 (чоловіка) та ОСОБА_7 (син ОСОБА_6 ), у рівних частках по 1/3 частині кожний. Рішенням суду від 10 листопада 2014 шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 (син ОСОБА_6 ). За своє життя ОСОБА_6 склав заповіт, яким все своє майно заповів позивачу. Після відкриття спадщини за ОСОБА_6 стало відомо, що у заповідача було ще двоє дітей: ОСОБА_4 (інвалід безстроково) та ОСОБА_5 , які також звернулись до нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових справ після смерті батька. На підставі викладеного позивач вважав, що ОСОБА_6 прийняв спадщину після свого сина ОСОБА_7 у розмірі 1/3 частини квартири, таким чином, позивач має право на спадкування за заповітом 2/3 частин квартири після смерті ОСОБА_6 , тобто заповідача.
Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Меньшикова Кристина Олександрівна надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність.
Відповідачі у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Відзив, пояснень по суті справи не надали.
ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 48,0 кв.м., житловою площею 27,1 кв.м., є власністю ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на підставі свідоцтва про право власності від 18 квітня 2007 року, по 1/3 частини кожний, що підтверджується інформаційної довідкою з державного реєстру, виготовленою 3 грудня 2018 року.
Детальної інформації про площі (технічний паспорт, довідка з реєстру), а саме: допоміжної плоші, площі літніх приміщень, літер кімнат та їх площ вказаної квартири суду надано не було.
10 листопада 2014 року рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська шлюб, укладений 21 березня 1995 року, між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 20 листопада 2014 року. Крім того, судовим рішенням встановлено, що неповнолітніх дітей від шлюбу сторони не мають.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 згідно копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1 .
На запит суду шостою дніпровською державною нотаріальною конторою надано відповідь №255/01-16 від 25 січня 2022 року, що спадкова справа щодо майна ОСОБА_7 , в Шостій дніпровській державній нотаріальній конторі не заводилась.
3 жовтня 2017 року ОСОБА_6 складено заповіт на усе належне майно, права та обов`язки на ім`я ОСОБА_1 , тобто на ім`я позивача.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , що вбачається із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .
20 червня 2018 року позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 на 2/3 частини квартири.
Також, 3 липня 2018 року до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , яка приходилась спадкодавцю донькою згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 та яка є непрацездатною за станом здоров`я (ІІІ група інвалідності з 15 вересня 2014 року безстроково), у відповідності до довідки до акта огляд медико-соціальною експертною комісією серія 10 ААГ №015344.
4 липня 2018 року до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , який приходився спадкодавцю сином згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 .
У відповідності до відповіді відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №14/5-5635 від 26 червня 2018 року у квартирі АДРЕСА_1 з 17 квітня 2000 року до дня смерті був зареєстрований ОСОБА_6 , інші зареєстровані відсутні.
3 грудня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Меньшиковою К.О. винесено постанову про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/3 частки квартири, після померлого ОСОБА_6 у зв`язку із відсутністю права власності на вказане нерухоме майно.
Також, суд звертає увагу, що позивачем не було надано доказів споріднення між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (свідоцтва про народження, довідка з реєстру, тощо).
ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Згідно п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказ Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.
Так, судом було встановлено, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду на відсутність правовстановлюючих документів на майно.
Позивач з метою захисту свого права звернувся до суду де просив суд визнати ОСОБА_6 (заповідача) таким, що прийняв спадщину в розмірі 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 після смерті свого сина ОСОБА_7 , після чого визнати за позивачем право власності на 2/3 вказаної вище квартири, в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_6 .
Позивач вважав, що ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті свого сина ОСОБА_7 , на підставі ст.1268 ЦК України.
В свою чергу статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
В той же час, суд звертає увагу, що позивач не надав жодного доказу постійного проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_7 , що є передумовою для прийняття спадщини відповідно до ст.1268 ЦК України, як і доказів того, що ОСОБА_7 є сином ОСОБА_6 .
Також, позивачем не доведено відсутність інших спадкоємців після смерті ОСОБА_7 , а саме осіб, які вважаються такими, що прийняли спадщину - малолітні, неповнолітні, недієздатні особи, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, відповідно до ч.4 ст.1298 ЦК України.
Суду також не надано доказів щодо особи ОСОБА_3 , чи є вона матір`ю померлого ОСОБА_7 , що очевидно впливає на спадкування частки ОСОБА_7 .
Таким чином, враховуючи, що суду не було надано достатньо належних та допустимих доказів прийняття спадщини ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 , вимога позивача про визнання ОСОБА_6 (заповідача) таким, що прийняв спадщину в розмірі 1/3 частини квартири після смерті ОСОБА_7 , задоволенню не підлягає, оскільки це може порушити права інших осіб.
Інша ж позовна вимога про визнання за позивачем права власності на 2/3 вказаної вище квартири, в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в частині першій статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, Конституційний Суд України у рішенні від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 (справа про право на обов`язкову частку у спадщині неповнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), виходив з положень частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також положень пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний», а саме частину четверту статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та абз. 17 частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та вирішив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку незалежно від групи інвалідності.
При цьому при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги п.19 постанови Верховного Суду України 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування».
Враховуючи вищевикладене, а також те, що судом під час розгляду справи було встановлено, що у ОСОБА_6 (заповідача за заповітом) було ще двоє дітей, які звернулись у передбачений законом строк, з заявами про прийняття спадщини, беручи до уваги те, що ОСОБА_4 (донька ОСОБА_6 ) є інвалідом ІІІ групи безстроково, суд приходить до висновку, про розповсюдження на неї ст.1241 ЦК України щодо права обов`язкової частки.
Таким чином, з огляду на вище викладене суд вважає, що за позивачем має бути визнано право власності на 1/4 частину спірної квартири: так (1/3 частина залишається за ОСОБА_8 ; визнання права власності на іншу 1/3 частину, належну ОСОБА_7 , судом відхиляється з огляду на відсутність доказів, про що у рішенні вказано вище, залишається 1/3 частина, яку ОСОБА_6 заповів позивачу). В той же час, вказана 1/3 частина підлягає поділу відповідно до ст. 1241 ЦК України (1/3 / 2 = 1/6 / 2 = 1/12) 1/12 - 1/3 = 1/4.
Додатково суд звертає увагу, що враховуючи відсутність у справі доказів на підтвердження детальної інформації про площі (технічний паспорт, довідка з реєстру), а саме: допоміжної плоші, площі літніх приміщень, літер кімнат та їх площ вказаної квартири суд у резолютивній частині такі дані не вказує.
Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Враховуючи встановлені судом у справі обставини, а також норми законодавства, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись, ст. ст. 4, 11, 76-78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 48,0 кв.м., житловою площею 27,1 кв.м., в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В іншій частині позовних вимог відмовити повністю.
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 по 190,53 грн. з кожного.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 22.04.2022 року о 17 год. 00 хв..

Суддя Г.О. Кухтін