Номер провадження: 22-ц/813/2547/22
Справа № 523/9855/19
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації права власності та встановлення порядку користування домоволодінням,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О., третя особа: ОСОБА_3 , в якій, керуючись Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 16 Цивільного кодексу, ст. 9 Житлового кодексу УРСР, позивач просить суд скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та встановити порядок користування зазначеним домоволодінням, виділивши позивачу в користування кімнату площею 21,5 кв.м.

На обґрунтування вимог позивач зазначив, що з дня народження він разом із батьками проживав та на теперішній час проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Одеси № 220-а від 28.03.1962 року його батьку було залишено самовільно збудоване домоволодіння в АДРЕСА_2 без оформлення документів з правом проживання в ньому членам його сім`ї. ОСОБА_1 та його сім`ї виділено в користування житлову кімнату площею 21,5 кв.м. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.12.2008 року за ОСОБА_2 , матір`ю позивача, було визнано право власності на вищезазначене домоволодіння. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12.12.2017 року було скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.12.2008 року та в задоволенні позову було відмовлено. Постановою Верховного суду від 19.03.2018 р. рішення апеляційного суду Одеської області від 12.12.2017 року залишено в силі. Однак, 07.05.2018 р. державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим І. О. право власності на зазначене вище домоволодіння було зареєстроване за ОСОБА_2 . У зв`язку з тим, що наявність державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 , порушує права позивача ОСОБА_1 щодо вищезазначеного домоволодіння, останній змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О., Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації права власності та встановлення порядку користування домоволодінням залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позову.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 30 листопада 2022 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

29 листопада 2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка вмотивована тим, що у скаржника відсутня можливість брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, може приймати участь лише безпосередньо в суді, однак у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України не може прибути до суду.

30 листопада 2022 року від адвоката Врони А.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

30 листопада 2022 року від адвоката Бондаря О.В., який діє в інтересах ОСОБА_3 , надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Таким чином, поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 12 грудня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо заявлених позивачем вимог про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно виходив з такого.

Так, позивач наводить однією із підстав скасування державної реєстрації права власності, наявність судового рішення, яким скасовано рішення суду про визнання за ОСОБА_2 , права власності на будівлю, та зазначає, що рішенням Апеляційного суду вищевказане рішення було скасовано, зокрема, з підстав наявності порушення прав та інтересів позивача у даній справі.

Із рішення Апеляційного суду Одеської області (справа 2-4435/2008, провадження №22-ц/785/7528/17) від 12 грудня 2017 року вбачається, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.12.2008р. було скасовано, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи, не було враховано додержання процедури прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна, порядок проведення державної реєстрації та оформлення права владності на нього. Також, в рішенні суду зазначено, що під час ухвалення оскаржуваного рішення судом не були з`ясовані підстави відмови компетентного органу у оформленні права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості, оскільки право на захист цивільного права та право на позов, відповідно до норм ст. 15 ЦК України, виникає лише з моменту його порушення (т. 1, а.с.15-16).

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 19 березня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року залишено без змін. В зазначеній постанові Верхом Судом підкреслено порядок прийняття закінчених будівництвом об`єктів в експлуатацію (т. 1, а.с.17-19).

Таким чином, з досліджених судових рішень вбачається, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2008 року було скасовано з підстав порушення процедури прийняття закінченого будівництвом об`єкту нерухомого майна в експлуатацію.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року (справа №523/139/19) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року скасовано та прийнято нову постанову, якою визнано протиправною та скасовано постанову Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради №947/18 від 28.12.2018р. про притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 8 ст. 96 КУпАП (т. 1, а.с.73-80).

Відповідно до приписів ч 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі викладеного, судом першої інстанції правильно встановлено, що спірне домоволодіння не є об`єктом самочинного будівництва.

Стосовно позовних вимог щодо незаконності державної реєстрації права власності за відповідачем, адвокатом позивача зазначено наступне. Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набрав законної сили 12.03.2011 року, п.9 Розділу V «Прикінцеві положення» передбачено певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження. Зокрема, до таких об`єктів віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 05.08.1992 року по 12.03.2011 року. Адвокатом відповідача зазначено, що керуючись даним нормами права ОСОБА_2 , подала до державного реєстратора Махортова І.О. КП «Реєстраційна служби Одеської області» наступні документи: технічний паспорт від 07.06.2018 року, виготовлений ТОВ «ПРОФПРОЕКТ» та Рішення виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Одеси № 220-а від 28.03.1962 року, на підставі чого державним реєстратором було винесено рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Так, згідно із матеріалів реєстраційної справи, Рішенням про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 41518408 від 08.06.2018 року державним реєстратором Оперчук Іриною Михайлівною КП «Реєстраційна служба Одеської області» розглянувши заяву про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, прийняту 08.06.2018 року за реєстровим номером: 28615785, яку подано ОСОБА_2 для внесення змін до запису про право власності за номером 26078314 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером: 101/спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вирішено внести зміни до запису про право власності за номером: 26078314 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером: 101 (т. 1, а.с. 226).

Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 126950573 від 08.06.2018 року вбачається, підстава: заява з реєстраційним номером: 28615785, підстава виникнення права власності: рішення виконавчого комітету місцевої Ради депутатів, серія та номер: 220-а, виданий 28.03.1962 року, видавник: Виконавчий комітет Ленінської районної ради депутатів трудящих; технічний паспорт, серія та номер, б/н, виданий 07.06.2018 року, видавник, ТОВ «ПРОФПРОЕКТ». Форма власності: приватна, частка власності: 1/1. Власник: ОСОБА_2 (т. 1 а.с.227).

Таким чином, відповідно до реєстраційної справи, державна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомості, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , відбулась на підставі Рішення державного реєстратора про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.06.2018 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) - будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Так, ч. 3 ст. 26 Закону передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, якщо Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

З огляду на викладене, судом правильно встановлено, що на підставі Рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.06.2018 року, відбулась Державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна, а тому, позовні вимоги щодо скасування Державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , яку було здійснено Державним реєстратором Махортовим І.О., є безпідставними, оскільки, відбулась зміна речових прав, а тому відповідно до закону не підлягають скасуванню та/або вилученню попередні рішення Державного реєстратора.

Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України встановлено належність власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом виділення ОСОБА_1 в користування житлову кімнату площею: 21,5 кв.м. визначену в технічному паспорті, який було виготовлено ТОВ «Технік Проект» під № 11, слід зазначити наступне.

Відповідно до положень статей 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Матеріалами справи встановлено, що позивач власником житлового будинку не являться, первинна державна реєстрація права власності була зареєстрована за ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону, тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ними житлом застосовуються положення статті 405 ЦК України.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, відповідно до приписів ст. 150 ЖК УРСР користування жилим будинком (квартирою), що належить громадянинові, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Також, відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Під час розгляду справи, позивачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів щодо наявності спору з приводу користування ним житловим приміщенням яке він займає. Навпаки, позивач зазначив, що він з народження проживав і зараз проживає в спірному домоволодінні і йому у користування виділена житлова кімната площею 21,5 кв. м., що не заперечувалось іншими сторонами справи.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, доведенню підлягає факт, чи правомірно набула право власності на спірний житловий будинок ОСОБА_2 , та чи порушено право позивача на користування житловим будинком та чи має право позивач відповідно до чинного законодавства порушувати вимоги щодо встановлення порядку користування житловим будинком шляхом виділення йому житлової кімнати.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 , набула право власності на житловий будинок на підставі рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.06.2018р. державного реєстратора комунального підприємства Реєстраційна служба Одеської області Оперчук І.М., яким зареєстровано право державної власності за ОСОБА_2 . Підставою для виникнення права власності стали: рішення виконавчого комітету місцевої Ради депутатів, серія та номер: 220-а, виданого 28.03.1962 року, технічний паспорт б/н виданий 07.05.2018 року ТОВ «ПРОФПРОЕКТ». Судом першої інстанції також встановлено, що позивач власником або співвласником спірного об`єкту нерухомості не був та не є, а відповідно у нього не виникло права на захист в передбаченому законом порядку, оскільки відповідно до ст. 15 ЦК України таке право виникає лише у разі його порушення.

Судом першої інстанції також правильно встановлено, та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебуваючи у шлюбі у 1960 році побудували домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_2 . Позивач, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 вже після завершення будівництва та винесення рішення виконавчого комітету Ленінської Ради депутатів трудящих.

Право власності, зокрема на об`єкти нерухомості, виникає після державної реєстрації, позивач не довів достатніми та безпосередніми доказами обставин щодо незаконності реєстрації права власності.

Щодо посилання позивача на положення ст. 9 ЖК України, то суд першої інстанції вмотивовано зазначив, що питання про виселення з займаного приміщення в судовому засіданні не порушувалось, зустрічного позову подано не було, та позивачем не було надано ухвали суду про відкриття провадження за вказаними позовними вимогами тощо.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Перша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають, судові витрати понесені позивачем до відшкодування також не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи (фактично є тотожними доводам позовної заяви) були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 грудня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк