Справа № 362/1272/18
Провадження № 2/362/84/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравченко Л.М.,

за участі секретаря - Яренко Н.М., Шмагун М.С.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому засіданні у приміщенні суду м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування Державної реєстрації права власності та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, змінивши предмет спору якого, просить визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 29.09.2015 р. реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області; договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 12753, виданий 28.11.2012 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Скасувати Державну реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_3 та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності (з відкриття розділу) на: житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, загальною площею 206.6 кв.м, житловою 99.3 кв.м, з надвірними спорудами та будівлями, розташований по АДРЕСА_1 , зареєстровано 25.09.2015 р. державним реєстратором Максюта Дмитро Вікторовичем, реєстраційна служба Ірпінського міського управління юстиції Київської області, на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданим 29.09.2015 р. реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 24822377 від 28.09.2015 р. 15:32:23, ОСОБА_4 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, та земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4, кадастровий номер: :01:060:0037, загальною площею 0,1251 га, по АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зареєстровано 04.03.2013 р. ОСОБА_5 , реєстраційна служба Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 12753, виданого 28.11.2012 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. Підстава: Рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер: 1087946 від 22.03.2013 р. 17:34:55. Підставою для задоволення заявленого позову, на думку позивача, є рішення суду від 06.07.2015 р., що набрало законної сили, та порушення відповідачами визнаних судом прав власності позивачки на нерухоме майно, а також державна реєстрація права власності на спільну сумісну вланість подружжя за третіми особами на підставі незаконних правочинів здійснеа під час розгляду справи № 1008/6339/12, про що позивач дізналася під час спроби реалізації наданого їй рішенням суду права власності на Ѕ частку нерухомого майна житлового будинку.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшло письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про розгляд справи в порядку загального позовного провадження за адресою зареєстрованого місця проживання, заяви про відкладення розгляду справи не подала, доказів поважності причин неприбуття в судове засідання суду не надавала. 11.08.2021 р. подала до суду клопотання про застосування строку позовної давності та відмову у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в порядку загального позовного провадження за адресою зареєстрованого місця проживання, за відсутності доказів поважності причин неприбуття в судове засідання та неподання заяв про відкладення розгляду справи, правом на подання відзиву не скористався.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що 20.03.2018 р. ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області під головуванням судді Корнієнка С.В. відкрито провадження у справі № 362/1272/18.

01.06.2018 р. ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області накладено арешт на майно, що є предметом спору.

16.07.2018 р. на рішення суду подано апеляційну скаргу, що 10.12.2018 р. постановою Київського апеляційного суду залишено без задоволення.

01.04.2020 р. постановою Верховного суду рішення суду від 06.07.2015 р. залишено без змін.

26.07.2019 р. ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області під головування судді Кравченко Л.М., з причин повторного авторозподілу справи, призначено підготовче судове засідання.

25.05.2021 р. позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог.

11.08.2021 р. ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі.

Процесуальні права та обов`язки сторін визначені ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України, тож відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

При цьому Верховний Суд зазначив, що збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад у грошовому розмірі. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.

Заява про уточнення позовних вимог є вимогами, що пов`язані між собою та є прямо похідними від первісних вимог, а тому, враховуючи правову позицію ВС, суд приймає її як заяву про зміну предмету спору та важає її такою, що підлягає розгляду.

06.07.2015 р. рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі № 1008/6339/12 (надалі-рішення суду) позов ОСОБА_1 (до зміни прізвища « ОСОБА_6 ») до ОСОБА_2 задоволено частково, а саме визнано об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності, в порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя, на Ѕ частину об`єкту незавершеного будівництва житловий будинок АДРЕСА_1 , виділивши в користування приміщення у складі: № «1-1», коридор, площею 4,2 м2, № «1-2», котельня, площею 7,5 м2, № «1-3», санвузол, площею 6,5 м2, № «1-4», коридор-сходи, площею 12,4 м2, № «1-5», житловою площею 15,3 м2, № «1-6», хол, площею 21,7 м2, № «1-7», кухня, площею 13,2 м2, господарські будівлі та споруди: господарський блок літ. «Б,» погріб літ. «В» прибудований до літ. «Б» та Ѕ частини огорожі літ. «О», загальною площею 80,8 м2 (І-й поверх). Визнано за ОСОБА_2 право власності, в порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя, на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку АДРЕСА_1 , виділивши в користування приміщення у складі: № «1-8», хол, площею 35,1 м2, № «1-9», житловою площею 12,3 м2, № «1-10», санвузол, площею 5,5 м2, № «1-11», житловою площею 16,3 м2, № «1-12», житловою площею 15,4 м2, господарські будівлі та споруди: гараж літ. «Г», прибудований до житлового будинку, та 1/2 частину огорожі літ. «О», загальною площею 84,6 м2 (ІІ-й поверх, мансардний).

03.11.2015 р. ухвалою Апеляційного суду Київської області рішення суду залишено без змін.

31.12.2015 р. ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу повернуто касатору через неусунення ним зазначених недоліків.

Зважаючи на те, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, позивач починаючи з 03.11.2015 р. є власником, в порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя, Ѕ частини об`єкту незавершеного будівництва житловий будинок АДРЕСА_1 , з виділеним у користування приміщеннями у складі: № «1-1», коридор, площею 4,2 м2, № «1-2», котельня, площею 7,5 м2, № «1-3», санвузол, площею 6,5 м2, № «1-4», коридор-сходи, площею 12,4 м2, № «1-5», житловою площею 15,3 м2, № «1-6», хол, площею 21,7 м2, № «1-7», кухня, площею 13,2 м2, господарські будівлі та споруди: господарський блок літ. «Б,» погріб літ. «В» прибудований до літ. «Б» та 1/2 частини огорожі літ. «О», загальною площею 80,8 м2 (І-й поверх).

Земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства (ВП ВС, № 689/26/17 від 16.06.2020 р.)

За правилами статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, стає власником земельної ділянки, на якій розташовані ці об`єкти нерухомості, на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Позиція Великої Палати Верховного Суду: При відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 з 03.11.2015 р. є власником земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:060:0037, загальною площею 0,1251 га, у частці, що відповідає розміру належній їй частки у праві вланості на нерухоме майно, тобто Ѕ частки площею 0,06255 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 234275709, сформованої 26.11.2020 р., право приватної власності на житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, загальною площею 206.6 кв.м, житловою 99.3 кв.м, з надвірними спорудами та будівлями, розташований по АДРЕСА_1 , зареєстровано 25.09.2015 р. державним реєстратором Максюта Дмитро Вікторовичем, реєстраційна служба Ірпінського міського управління юстиції Київської області, на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданим 29.09.2015 р. реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області, на ім`я ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 24822377 від 28.09.2015, 15:32:23, ОСОБА_4 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 234275709, сформованої 26.11.2020 р., право приватної власності на земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4, кадастровий номер: :01:060:0037, загальною площею 0,1251 га, по АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зареєстровано 04.03.2013 р. ОСОБА_5 , реєстраційна служба Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 12753, виданого 28.11.2012 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. на ім`я ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 . Підстава: Рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер: 1087946 від 22.03.2013 17:34:55.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Верховного суду від 01.04.2020 р. у справі № 1008/6339/12, встановлено, що за рішеннями виконавчого комітету Глевахівської селищної ради від 30.10.2006 р. № 173 та від 27.10.2010 р. № 161, відповідачеві ОСОБА_2 дозволено виготовити проектно-технічну документацію на будівництво нового житлового будинку на земельній ділянці площею 0,1251 га, розташованої по АДРЕСА_1 .

Будівельний паспорт на забудову земельної ділянки від 06.12.2010 р. підтверджує побудову по АДРЕСА_1 , житлового будинку на замовлення відповідача ОСОБА_2 .

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 7 від 12.03.2007 р., відповідачеві ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,1251 га, кадастровий № :01:060:0037, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до акта готовності об`єкта до експлуатації № 1563 від 16.12.2010 р. індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 , будівельно-монтажні роботи виконані у період з квітня 2009 р. до червня 2010 р

Установивши, що об`єкт незавершеного будівництва придбаний подружжям під час перебування в шлюбі за спільні кошти, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з визначенням часток.

Аналогічна позиція щодо застосування норм матеріального права викладена в постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 р. у справі № 6-47цс16 і, зокрема, в постанові Верховного Суду від 11.09.2019 р. в справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18).

Апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги, виходив з того, що з судових рішень Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11.06.2012 р., від 24.10.2013 р., Святошинського районного суду м. Києва від 20.06.2013 р., встановлено чисельні намагання сторін у цій справі відповідача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 чоловіка ОСОБА_7 , спрямовані на позбавлення та усунення позивача за першим позовом ОСОБА_1 прав на частину у спільному майні подружжя у вигляді об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 28.11.2012 р. укладено між сторонами після будівництва спірного будинку під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 2009-2010 р.р., що встановлено судами. Доводів та доказів побудови будинку у інший період часу не надано, у зв`язку з чим не має правового значення подальше отримання у 2015 р. свідоцтва про право власності на будинок ОСОБА_3 , оскільки не спростовує права ОСОБА_1 на належність 1/2 частини у праві спільної сумісної власності подружжя.

Отже, обставини реєстрації спірного будинку за іншою особою, виникли після ухвалення рішення суду першої інстанції та на висновок суду впливати не можуть, чому також була надана оцінка касаційною інстанцією.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Положенням ст. 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України (надалі-ЦК) передбачено підстави набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва, за якою право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Згідно зі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

У постанові від 4 липня 2018 р. у справі № 653/1096/16-ц ВП ВС зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном застосовується принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в ч. 1 ст. 317 ЦК України, у тому числі й право володіння.

Отже, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.

Така правова позиція закріплена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 911/1902/19 від 20.05.2020 р.

Підставами для Державної реєстрації права власності на належне позивачці нерухоме майно за відповідачкою ОСОБА_3 є свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 29.09.2015 р. реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області; договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 12753, виданий 28.11.2012 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., укладений між відповідаечм 1 та відповідачем -2.

Щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності, то дана обставина встановлена Постановою ВС від 01.04.2020 р., а тому доведенню не підлягає і є підставою для скасування Державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок за Відповідачкою.

Щодо договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 12753, виданий 28.11.2012 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., укладений між відповідачами, то визнання його недійсним та скасування Державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 , обгрунтовується правовими висновкамии Великої Палати Верховного Суду, які застосовано в практиці Касаційного цивільного суду, у спорах щодо розподілу майна подружжя, факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому відчуження частки цього майна без згоди іншого з подружжя порушує право останнього як співвласника на вільне користування і розпорядження нерухомим майном.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

У постановах від 07.10.2015 р. у справі № 6-1622цс15, від 27.01.2016 р. у справі №6-1912цс15 та від 30.03.2016 р. у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Разом з тим, спірний договір купівлі-продажу укладено в період розгляду справи про поділ спільного сімйеного майна подружжя у суді, про що було достовірно відомо як відчужувачу так і набувачу, які є донькою та батьком, а тому є доводом недобросовістності останніх та однієї із підстав для визнання такого договору недійсним. Додаткова підстава відстуність письмової згоди позивача як співвласниці нерухомого майна на укладення такого договору.

Тобто, заявлена позивачем вимога про визнання недійсними підстав здійснення державної реєстрації права вланості на спільне сумісне нерухоме майно за третьою особою є обгрунтованою та аткою, що підялгає задоволенню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав (пункти 8, 9 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV).

Частиною першою статті 10 Закону № 1952-IV передбачено, що державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації.

Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункт другий частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV).

У пункті п`ятому частини третьої статті 10 та у статті 11 Закону № 1952-IV вказано, що державний реєстратор відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. При цьому втручання будь-яких осіб, у тому числі державних органів, у діяльність державного реєстратора забороняється.

Відповідно до частин другої - третьої статті 13 Закону № 1952-IV на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Розділ Державного реєстру прав складається з чотирьох частин, які містять відомості про: 1) нерухоме майно; 2) право власності та суб`єкта (суб`єктів) цього права; 3) інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав; 4) обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих обтяжень. У разі відсутності відкритого на об`єкт нерухомого майна розділу у Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих прав вносяться до спеціального розділу Державного реєстру прав, крім випадків, коли така державна реєстрація проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. Після відкриття на об`єкт нерухомого майна розділу у Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих обтяжень переносяться до такого розділу.

Велика Палата Верховного Суду (постанова від 28.11.2018 р. у справі № 490/5986/17) вважає, що при визначенні юрисдикційності спору з державним реєстратором чи щодо оскарження дій державного реєстратора критерієм такого розмежування є предмет оскарження. Якщо позивач оскаржує дії державного реєстратора з приводу розгляду його заяви у контексті статті 24 Закону № 1952-IV, і цей спір не стосується речових прав чи обмежень на нерухоме майно третіх осіб, такий спір є публічно-правовим і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Якщо позивачем оскаржуються дії державного реєстратора щодо вчинення їх за заявами третьої особи, тобто стосуються правовідносин, які виникли чи виникають між державним реєстратором і іншою, відмінною від позивача, особою, вбачається спір про право між позивачем та іншою особою щодо нерухомого майна, який повинен розглядатися у порядку цивільного чи господарського судочинства, залежно від суб`єктного складу сторін, та є за своєю природою приватноправовим спором.

Таким чином, вимога про скасуванння державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом спільної сумісної власності позивачки та ОСОБА_2 , на ім`я третьої особи ОСОБА_3 , заявляється з дотриманням правил підсудності та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Постанова ВП ВС від 01.04.2020 р. № 520/13067/17 (14-397 цс 19): Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього кодексу.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «nonconcedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії відповідачів, які є відповідно батьком, донькою, дружиною та чоловіком, уклали спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки, а згодом у зв`язку з виникненням спору щодо поділу майна подружжя, договір купівлі-продажу рухомого майна; потім фальсифікують декларацію про готовність об`єкта, отримують свідоцтво про право власності та реєструють його; відповідачі підтримують позов пред`явлений першою дружиною, що суперечить їхній попередній поведінці і є недобросовісними.

Щодо застосування строків позовної давності, то ОСОБА_1 звернулася до Васильківського міськрайонного суду із даним позовом 16.03.2018 р.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК становить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК суд вирішує справи відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування конвенції (пункт 1 статті 32 конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав учасників конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20.09.2011 р. у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22.10.1996 р. у справі «Стаббінгс та інші, проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22.10.1996 р.; ZOLOTAS v. GREECE (№2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29.01.2013 р.).

Таким чином, з огляду на строки позовної давності, закріплені положенням ЦК України, дату набрання рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06.07.2015 р. у справі № 1008/6339/12 законної сили та час подачі позову до суду, клопотання відповідача ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності до задоволення не підлягає.

Щодо вимог позивачки стосовно солідарного стягнення з відповідачів на її користь судових витрат в розмірі сплаченого судового збору та витрат на надання правової допомоги в розмірі 100000,00 грн., суд зазначає наступне.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 2, 3ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із ч. 4ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвокат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20.09.2018 р. на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, правова допомога надавалась позивачу ОСОБА_1 адвокатом Сєргєєвою В.О. на підставі ордеру про надання правничої допомоги від 27.10.2021 р.

Проте, позивачем та його представником в порушення вимог частини 3 статті 137 ЦПК України не надано суду розрахунків витрат, копій квитанцій, актів приймання-передачі професійної правничої допомоги та інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи вищевикладене, наданий представником позивача адвокатом Сєргєєвою В.О. ордер про надання правничої допомоги від 27.10.2021 р. у підтвердження заявленої до стягнення із відповідачів на користь позивача суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 100000,00 грн. не може вважатися належним та допустимим доказом в розумінні ст. 137 ЦПК України, оскільки відсутній розрахунок (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, копії квитанцій, акти приймання - передачі професійної правничої допомоги

Досліджуючи надані позивачем та його представником докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наданих доказів не достатньо для встановлення факту надання адвокатом професійної правничої допомоги позивачу у даній справі.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідачів необхідно стягнути судовий збір в 3384,75 грн.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 4,12,81,89,141,263-265,352,280-282,354-355 ЦПК України, ст. ст. 16, 317, 319, 321, 391 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування Державної реєстрації права власності та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності, - задовольнити.

Визнати недійсними свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 29.09.2015 р. реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області та скасувати його.

Визнати недійсними договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 12753, виданий 28.11.2012 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та скасувати його.

Скасувати Державну реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_3 та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності (з відкриття розділу) на житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, загальною площею 206.6 кв.м, житловою 99.3 кв.м, з надвірними спорудами та будівлями, розташований по АДРЕСА_1 , зареєстровано 25.09.2015 р. державним реєстратором Максюта Дмитро Вікторовичем, реєстраційна служба Ірпінського міського управління юстиції Київської області, на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданим 29.09.2015 р. реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 24822377 від 28.09.2015 15:32:23, ОСОБА_4 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Скасувати Державну реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_3 та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності (з відкриття розділу) на земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4, кадастровий номер: :01:060:0037, загальною площею 0,1251 га, по АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зареєстровано 04.03.2013 р. ОСОБА_5 , Реєстраційна служба Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 12753, виданого 28.11.2012 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. Підстава: Рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер: 1087946 від 22.03.2013 17:34:55.

Стягнути ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі по 1692 грн. 37 коп. з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Кравченко Л.М.