РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2022 рокумісто Львів

Франківський районний суд м.Львова у складі:

головуючої судді Мигаль Г.П.,

при секретарі судового засідання Титикайло І.Ю.,

за участю представника позивача Кравчука П.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Амбросійчук Лілія Володимирівна, приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Сиротяк Михайло Романович, ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого володіння та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно,

встановив:

ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом про витребування з володіння ОСОБА_3 в її користь квартири АДРЕСА_1 та гаража АДРЕСА_2 ; скасування попередніх записів про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та гаража АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 14.10.2003 згідно зі свідоцтвами про право власності є власником квартири АДРЕСА_1 та гаража АДРЕСА_2 . 23.05.2018 вона випадково, прийшовши у своє помешкання, дізналась про те, що в згаданому вище та належному їй житловому приміщенні замінено вхідні замки та поставлено на вікнах квартири ролокасети, також у квартирі були сторонні люди, які проводили ремонтні роботи. Після звернення до поліції їй стало відомо, що оспорювану квартиру відчужено 30.05.2017 у власність ОСОБА_5 згідно з договором купівлі-продажу, укладеним від її імені, яку в подальшому було продано ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 13.07.2017. Також, 14.07.2017 від її імені, відповідно до договору купівлі-продажу гаража, ОСОБА_3 продано гараж АДРЕСА_2 .

Покликаючись на те, що невідома особа шахрайським способом, використавши її документи, представляючи себе як ОСОБА_2 , не маючи правових підстав для відчуження вказаного нерухомого майна, продала належні їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та гараж № НОМЕР_1 на АДРЕСА_3 , просить витребувати у її власність вищевказане нерухоме майно, з незаконного володіння ОСОБА_3 , на підставі ст. 388 ЦК України.

Ухвалою суду від 17.12.2019 прийнято справу до провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 10.02.2021 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача просив задовольнити позов, вказавши, що правочини були підписані іншими особами. За даним фактом розпочато кримінальне провадження №0001605 від 26.05.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Позивача визнано потерпілою. В ході слідства встановлено підозрюваних осіб та те, що ними було використано інший паспорт, підписи на документах виконані не позивачем, а іншою особою. ОСОБА_2 не висловлювала своєї згоди на відчуження квартири та гаража, а тому незаконно позбавлена права власності.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив. Зазначив, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем майна та провела у квартирі ремонтні роботи. Стороною позивача не подано належних доказів того, що правочини укладено не нею чи не з її волі, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Амбросійчук Лілії Володимирівни Дяків В.Б. подав до суду письмові пояснення на позов, відповідно до яких 30.05.2017 ОСОБА_2 надала нотаріусу всі необхідні для вчинення правочину документи, в тому числі паспорт громадянина України, який не містив ознак підробки чи переклеювання фото. Належність квартири ОСОБА_2 була підтверджена за допомогою доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Усі документи подавались ОСОБА_2 особисто, сторони ствердно виявили бажання на укладення такого правочину. Оскільки безпідставна відмова у вчиненні нотаріальної дії не допускається, то приватним нотаріусом було посвідчено договір купівлі-продажу квартири за реєстрованим номером №782.

Третя особа приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Амбросійчук Лілія Володимирівна подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Третя особа приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Сиротяк Михайло Романович подав до суду клопотання про проведення судового засідання за його відсутності. Також, подав до суду пояснення на позовну заяву, відповідно до яких 13.07.2017 ним, за реєстрованим №759, було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , на підставі наданих власником ОСОБА_4 усіх необхідних документів для укладення договору, зокрема: договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2017, технічного паспорта. 14.07.2017, за реєстровим №756 ним було посвідчено договір купівлі-продажу гаража АДРЕСА_2 , який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Правочини вчинено відповідно до вимог чинного законодаства, належність квартири ОСОБА_5 підтверджена за допомогою доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належність гаража ОСОБА_2 також підтверджена за допомогою доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Сторони ствердно виявили бажання укласти правочини.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення розгляду справи повідомлений належним чином. Правом на подачу пояснень на позовну заяву не скористався. Суд постановив розгляд справи проводити за відсутності третьої особи, на підставі наявних у справі доказів.

Cуд, оцінивши наявні по справі докази, заслухавши доводи учасників процесу, дослідивши фактичні обставини, що передували укладенню правочинів, надавши оцінку обставинам укладення договорів купівлі-продажу та набуття відповідачем оспорюваного майна, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 14 жовтня 2003 року, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 146,1 кв.м.

Відповідно до свідоцтва про право власності на гараж серії НОМЕР_3 від 14 жовтня 2003 року, ОСОБА_2 є власником гараж № НОМЕР_1 , площею 17,1 кв.м., який знаходиться на АДРЕСА_3 .

Свідоцтва видані Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради згідно з розпорядженням №1345.

17 жовтня 2003 року відділом державної реєстрації прав на нерухоме майно Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки проведено державну реєстрацію права власності на згадані об`єкти нерухомого майна, що стверджується відповідними витягами за №1750434, №1750270.

30 травня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Правочин посвідчено приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Амбросійчук Л.В. за реєстровим номером 782.

У подальшому, ОСОБА_5 відчужив вказане вище житлове приміщення ОСОБА_3 на підставі посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Сиротяком М.Р. (реєстровий номер 759), договору купівлі-продажу від 13 липня 2017 року, про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 20383598).

Також, відповідно до договору купівлі-продажу гаража від 14 липня 2017 року ОСОБА_2 продала у власність ОСОБА_3 гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 17,1 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказаний правочин посвідчено приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Сиротяком М.Р. за реєстровим номером 765.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 цієї ж статті).

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст. ст. 229233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За змістом ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із ч.1 ст. 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Вбачається, що на підставі ухвал слідчого судді в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001605 від 26.05.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, де позивач є потерпілою, у приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Амбросійчук Л.В. та приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Сиротяка М.Р. вилучено оригінали документів, які були подані для укладення договорів купівлі-продажу.

Так, свідоцтво про право власності на гараж є дублікатом, виготовлено 12 липня 2017 року.

Паспорт громадянина України позивачки ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 , виданий Бродівським РВ УМВС України у Львівській області 08 липня 2002 року. Реквізити паспорта заповнені рукописним текстом.

Натомість, у вилученій в ході кримінального провадження у нотаріуса копії паспорта позивачки реквізити заповнені друкованим шрифтом, на фотознімку невідома особа, паспорт серії НОМЕР_5 .

Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке було подано нотаріусу, є дублікатом, виготовлене 10 травня 2017 року.

Як стверджує позивач, на той час і на теперішній час вона має оригінал свідоцтва, а тому потреби виготовляти дублікат не було.

В межах розслідування слідчий СВ Франківського ВП ГУ НП у Львівській області також звернулася до ГУ ДМС України у Львівській для надання інформації про приналежність паспорта громадянина України серії НОМЕР_5 .

За інформацією ГУ ДМС України у Львівській області від 05 липня 2018 року паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 виданий 04 серпня 2008 року Сокальським РВ УМВС України громадянину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаний паспорт значиться втраченим і є недійсним /т.1 а.с.69/.

Відповідно до даних ДМС України у Львівській області громадянин ОСОБА_4 зареєстрованим у Львівській області не значиться.

Отже, з договору купівлі-продажу квартири, укладеного 31.05.2017, вбачається, що договір підписано не ОСОБА_2 , а іншою особою за недійсним паспортом громадянина України серії НОМЕР_5 /т.1 а.с.29, 33-35/.

При цьому вбачається, що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про право власності на майно за ОСОБА_2 , реєстраційний номер НОМЕР_6 на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , дата запису: 17.10.2003, РНОКПП НОМЕР_7 ; документ, що посвідчує особу паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , 08.07.2002 р.

При посвідченні договору купівлі-продажу квартири від 13.07.2017, приватним нотаріусом Амбросійчук Л.В., паспорт позивача зазначено за № НОМЕР_8 , виданий Бродівським РВВС України у Львівській області 15.03.2002, хоча згідно з інформацією ГУ ДМС вказаний паспорт значиться втраченим та є недійсним.

В той час, приватним нотаріусом Амбросійчук Л.В. зазначена інформація щодо паспортних даних позивача не була належним чином перевірена.

Між тим, у договорі купівлі-продажу гаража від 14.07.2017 інформація про паспорті дані ОСОБА_2 відсутня.

Відповідно до висновку експерта №10/7/81 від 31.01.2020, у кримінальному провадженні №0001605 від 26.05.2018, два підписи від імені ОСОБА_2 , які наявні у двох примірниках договору купівлі-продажу квартири,зареєстровані в реєстрі за №782 від 30.05.2017 виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою. Також, підпис, від імені ОСОБА_2 , який наявний в договорі купівлі-продажу гаража, зареєстрований в реєстрі за №765 від 14.07.2017 виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

У постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (ЄДРСРУ № 95848812) зроблено висновок, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

Як видно з досліджених судом письмових доказів, наданих позивачем в ході розгляду справи на підтвердження заявлених позовних вимог, такі отримані у порядку встановленому Законом, стосуються безпосередньо обставин справи та підтверджують покликання позивача на існуючі обставини справи, а відтак беруться судом до уваги, як належні та допустимі докази в процесі доказування.

Оцінюючи висновок експертного дослідження з точки зору всебічності, повноти й об`єктивності суд вважає, що такий не містить жодних розбіжностей та безпосередньо стосується обставин, які підлягають доказуванню, експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст.384 КК. Суд враховує, що експертиза, яка проведена у кримінальному провадженні містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

У цей час, відповідач, заперечуючи проти висновку експерта, не надав доказів на його спростування, не ставив перед судом питання про виклик у судове засідання експерта, який проводив почеркознавчу експертизу.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що працювала ріелтором у ПП «Ромакс». Влітку 2017 року їй зателефонував колега ОСОБА_8 та попросив показати квартиру, яка виставлена на продаж. Він пояснив, що жінка, яка продає квартиру, винна гроші, тому продаватиме її задешево. Нотаріус ОСОБА_9 перевіряв документи. До нотаріуса Амбросійчук Л. вони не звертались. Жінку, яка продавала квартиру, вона бачила зі спини. Там був ще чоловік, за національністю грузин. Через два роки їй подзвонили і сказали, що то була афера.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показав, що позивачку побачив в судовому засіданні вперше. ОСОБА_3 є його знайомою. Ріелтора Дану він попросив знайти для ОСОБА_11 квартиру. Людей, які продавали квартиру, він не роздивлявся. Жінку, яка продавала квартиру, він бачив лише зі спини, тому не зосереджувався.

Також, судом допитано в якості свідка позивача ОСОБА_2 , яка показала, що квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , вона придбала багато років тому, у 2003 році. У квартирі не проживала, ремонту не робила. Навідувалась туди, щоб обігрівати квартиру в холодний період. Одного дня, коли прийшла у квартиру, зрозуміла що не може відчинити двері, оскільки не підходить ключ. Вийшовши на двір, побачила, що на вікнах жалюзі. Наступного дня, коли двері у квартиру були відчинені, вона побачила там майстрів, які робили ремонт з «космічною швидкістю». Квартири вона не продавала, і не планувала цього робити. Також, не займалась пошуками нотаріуса. Свій паспорт не втрачала. Звернулась у поліцію через незаконні дії невідомих осіб щодо квартири.

За оцінкою показів, свідків суд вважає їх такими, що узгоджуються між собою та матеріалами справи.

Таким чином, належними та допустимими доказами підтверджується, що ОСОБА_2 договори купівлі-продажу від 30 травня 2017 року та від 14 липня 2017 року не укладала.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право володіти, користуватись та розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України передбачено, що, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Добросовісне придбання в розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

ЦК України передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Статтею 330 ЦК чітко розмежовано випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Так, якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом.

Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача.

Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

За оцінкою досліджених доказів, судом встановлено, що спірна квартира, право власності на яку 14 жовтня 2003 року було зареєстровано за позивачем, вибула з її власності поза її волею, зокрема, спочатку на підставі договору купівлі-продажу від 30 травня 2017 року, який позивач не підписувала. У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 13 липня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Гараж, право власності на який 14 жовтня 2003 року було зареєстровано за позивачем, також вибув з власності позивача поза її волею, на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2017 року, який позивач не укладала.

У свою чергу, придбавши спірну квартиру у ОСОБА_5 , як особи, яка не мала права відчужувати це майно, та спірний гараж у невідомої особи, яка не мала права відчужувати це майно, ОСОБА_3 є добросовісним набувачем майна.

Про відсутність дійсного волевиявлення позивача щодо відчуження права власності на квартиру АДРЕСА_1 та гараж АДРЕСА_2 , свідчить звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій щодо продажу квартири та гаража, а також вищевказані докази, оцінка яких надана судом відповідно до яких, позивач ОСОБА_2 не укладала договорів купівлі-продажу від 30.05.2017 та від 14.07.2017.

У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29).

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивач надала достатні докази, які підтверджують позовні вимоги, суд доходить висновків, що порушене право позивача необхідно відновити шляхом витребування майна власником від добросовісного набувача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають, у тому числі, речові права на нерухоме майно.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) встановлено, що державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 27 Закону, Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи норми ст. 388 ЦК, відповідно до яких витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, суд вважає, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 підлягає скасуванню.

У зв`язку із цим, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача.

Відтак, слід стягнути з відповідача на позивача судовий збір в сумі 2819,20 грн. (704,80х4).

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов задовольнити.

Витребувати майно у вигляді житлової квартири АДРЕСА_1 , у ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_9 , та повернути її у володіння ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_10 , як законному власнику.

Скасувати попередні записи про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_9 .

Витребувати майно у вигляді гаража АДРЕСА_2 у ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_9 , та повернути її у володіння ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_10 , як законному власнику.

Скасувати попередні записи про державну реєстрацію права власності на гараж АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_9 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_9 , на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_10 , судові витрати у виді сплаченого судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 2819 (Дві тисячі вісімсот дев`ятнадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_10 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_5 .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

Приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Амбросійчук Лілія Володимирівна, місцезнаходження: 79019, м. Львів, вул. Куліша, 41/4.

Приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Сиротяк Михайло Романович, місцезнаходження: 79011, м. Львів, вул. Львів, вул. Вітовського, 9а.

ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_6 .

Повне рішення складено 04 липня 2022 року.

Суддя Г.П. Мигаль