ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 495/8640/21

Апеляційне провадження №22-ц/813/6082/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого -Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

за участю секретаря Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 січня 2022 року, постановлену під головуванням судді Прийомової О.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст клопотання та заяви про забезпечення позову

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

У клопотанні заявник просив суд:

-постановити ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, а саме: рішення апеляційного суду м.Рима /палата з розгляду справ неповнолітніх цивільна палата/ Італійської республіки від 18 лютого 2020 року у справі № 51748/18, за яким постановлено:

- позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина ОСОБА_3 ;

- передати малолітнього сина під опіку батькові, який проживає в м. Римі;

- зважаючи на те, що постійним місцем проживання дитини було визначено місце проживання батька, доручити компетентним соціальним службам забезпечити відносини дитини з матір`ю в Італії шляхом організації спочатку зустрічей під контролем соціальних служб, інформуючи прокурора при суді у справах неповнолітніх міста Риму у разі виявлення випадків щодо поведінки, яка шкодить інтересам дитини;

- забезпечити підтримку дитині для її повернення до соціального та культурного життя, а також підтримку батькові шляхом моніторингу та контролю здійснення батьком своїх батьківських обов`язків;

- зобов`язати відповідача до сплати процесуальних витрат на користь апелянта в розмірі 8000 євро, крім ПДВ та витрат на правову допомогу, а також загальних витрат в розмірі 15 % (а.с.виділених матеріалів 1-4).

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.виділених матеріалів 29-31).

Заява обґрунтована тим, що судове рішення містить, в тому числі, вимоги до боржника майнового характеру, а саме: зобов`язує боржника сплатити процесуальні витрати на користь апелянта в розмірі 8 000 євро, крім ПДВ та витрат на правову допомогу, а також загальні витрати в розмірі 15 %. Тому заявник вважає, що є всі умови для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належний боржнику відповідачу будинок. Зазначає, що задоволення заяви забезпечить можливість в подальшому виконання вже прийнятого та такого, що набрало законної сили, рішення іноземного суду, наявного в матеріалах справи, а можливе відчуження майна боржника, навпаки ускладнить та навіть зробить його неможливим.

Короткий зміст судового рішення, що оскаржується

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 січня 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено (а.с.виділених матеріалів: а.с.34-37).

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача у справі № 51748/18, у якій постановлено рішення іноземного суду від 18 лютого 2020 року про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 з переданням малолітнього під опіку батьку, мають немайновий характер. Посилання у рішення про зобов`язання відповідача сплатити процесуальні витрати не вказує про зміну предмета спору. Суд дійшов висновку, що додаткові примітки зобов`язального характеру у рішенні іноземного суду не є співмірними з клопотанням ОСОБА_1 з питання надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду. Крім того, заявником не надано суду актуальної інформації щодо наявного права власності ОСОБА_4 на вказаний житловий будинок. Позивачем жодним чином не обґрунтовано та не доведено, що відповідач вчиняє дій, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання. Посилання заявника про можливе відчуження майна боржника є лише його припущенням, не підкріпленим жодними доказами. З урахуванням не співмірності заходів забезпечення позову з предметом спору, виходячи з необґрунтованості та їх недоведеності, та факту неможливості порушення прав інших осіб постановленням відповідної ухвали, відсутністю доказів імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 січня 2022 року скасувати та постановити нову ухвалу про застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.виділених матеріалів 38-43).

В обґрунтування скарги апелянт послався на те, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини та неправильно визначено обставини правовідносин. Суд не врахував, що рішення іноземного суду набрало законної сили та серед вимог зобов`язального характеру наявна вимога про стягнення на користь апелянта коштів. Стягнення процесуальних витрат є резолютивною частиною рішення, а не додатковою приміткою, як визначено в оскарженій ухвалі. Законодавство Італійської Республіки поняття додаткова примітка резолютивної частини рішення суду не містить взагалі, як і не містить його чинне законодавство України. Висновки суду про не співмірність є необґрунтованими. Суд не врахував, що за рішенням іноземного суду підлягає стягненню грошові кошти у розмірі, що перевищує еквівалент 8 000 євро, тобто понад 25 000 грн. Вартість житлового будинку та оцінка майнових вимог, на думку апелянта, більш ніж співмірні, в тому числі виходячи із відсутності в нього інформації щодо іншого майна боржника та ринкової вартості будинку, визначеної на підставі даних відповідних оголошень в мережі Інтернет. Тим більше, що він (апелянт) позбавлений можливості виконати оцінку будинку, так як не є власником. Копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18 вересня 2006 року була надана на підтвердження наявності у відповідача на праві власності житлового будинку, відносно якого ставиться питання про накладення арешту. Актуальність відповідного запису про право власності боржника суд мав право пересвідчитись у Державному реєстрі речових права на нерухоме майно, доступ до якого у суддів наявний. При цьому ні судом, ні боржником інформація про право власності боржника на вказаний будинок не спростована. Судом не враховано, що боржник, будучі обізнаним про наявність рішення іноземного суду, не виконує його, що свідчить про ухилення від його виконання.

Правом відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_4 не скористалась, однак представник ОСОБА_5 в ії інтересах надав суду клопотання про приєднання до матеріалів справи копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 серпня 2020 року, з якого вбачається, що право власності на будинок, відносно якого ставиться питання про накладення арешту, зареєстровано за ОСОБА_6 з 07 серпня 2020 року (а.с.виділених матеріалів 81-85).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 червня 2022 року задоволені клопотання ОСОБА_1 та представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 та залучені надані суду апеляційної інстанції документи.

Сторони належним чином повідомлені про слухання справи в апеляційній інстанції на 21 червня 2022 року о 14.30 год. (а.с.78-82).

Так, судова повістка на ім`я ОСОБА_1 повернулась до суду не врученою з причин: «адресат відсутній за вказаною адресою», що з огляду на вимоги п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, є належним повідомленням (а.с.76-77).

Крім того, за положеннями ч.ч.1,2 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

Заявник ОСОБА_1 не повідомляв суд апеляційної інстанції про зміну місця свого проживання (перебування, знаходження), тому судова повістка на 21 червня 2022 року на 14.30год направлялась судом на останню відому адресу, зазначену апелянтом в апеляційній скарзі як для листування та відправки кореспонденції (а.с.38,76-77). Сповістити ОСОБА_1 за номером телефоном, зазначеним ним в апеляційній скарзі, також не представилось можливим, оскільки абонент знаходиться поза зоною досяжності, що підтверджується телефонограмою від 16 червня 2022 року (а.с.38,79).

Отже, враховуючи положення п.4 ч.8 ст.128 та ч.ч.1,2 ст.131 ЦПК України, ОСОБА_1 вважається належним чином повідомленим про слухання справи.

Представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 у клопотанні від 19 червня 2022 року просив суд розглядати апеляційну скаргу за їх відсутності (а.с.82).

Сторони,будучі обізнаними про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, не виявили бажання скористатись правом прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в порядку, передбаченому ст.212 ЦПК України.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 07 липня 1989 року по справі "Юніон Аліметаріа Сандерс проти Іспанії", зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегією суддів враховано, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/1, від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Враховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 21 червня 2022 року у відсутності сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, що в розумінні вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та безпідставність заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

За нормами абзацу 2 ч.1 ст.466 ЦПК України суд за заявою особи, яка подає клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду такого клопотання, якщо невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пункті 1 частини 1 якої передбачено, що позов може забезпечуватись накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно із ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності ускладнення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) вказано, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

В постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19 (провадження № 61-18169св19) зазначено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також, суд має враховувати співмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи. З наявної в матеріалах справи заяви про вжиття заходів забезпечення позову вбачається, що вжиті судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру стосується прав третьої особи, яка не є відповідачем у справі. При цьому забезпеченням позову захищаються законні права (інтереси) позивача у разі, коли відповідач діє недобросовісно. Відтак, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми ЦПК України, оскільки арешт може бути накладено на майно відповідача, а не третьої особи, і суд повинен виходити із наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову та предметом позовної вимоги. Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи й правильно застосувавши норму процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20) вказано, що при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження, суди не звернули уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі. Предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними договорів. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатимуть примусовому виконанню, а тому суди помилково вважали, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Отже, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі. За таких обставин рішення судів про накладення арешту на нерухоме майно підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні вимог заяви про забезпечення позову.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Так, у справі №51748/18, за яким постановлено рішення іноземного суду від 18 лютого 2020 року, предметом позову були вимоги немайнового характеру. Стягнення ж процесуальних витрат не є позовною вимогою, а є судовою витратою, яка вирішується у процесуальних спосіб. Зокрема, пiд процесуальними витратами розуміють витрати на забезпечення провадження, відшкодування яких покладається на певних суб`єктів процесу.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду, що запропонований заявником вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно є неспівмірним із заявленими вимогами у цій справі.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Обов`язок доведення обставин, які б указували на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до ст. 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

Заявником не надано суду доказів, що підтверджують необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

При цьому, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Відповідні положення містяться у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року у справі № 910/7029/21.

Заява ОСОБА_1 про застосування заходів забезпечення позову не містить наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заявник надав суду копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18 вересня 2006 року (а.с.виділених матеріалів 32). Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції вірно зазначив про відсутність в матеріалах справи актуальної інформації щодо наявного права власності ОСОБА_4 на вказаний житловий будинок.

Посилання апелянта, що актуальність відповідного запису про право власності боржника суд мав право пересвідчитись у Державному реєстрі речових права на нерухоме майно, доступ до якого у суддів наявний не ґрунтуються на правовій основі та суперечать принципам змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, встановленими ст.ст.12, 13 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, колегія судді вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають вимогам закону і підтверджуються виділеними матеріалами справи. Апелянтом не надано до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, враховано, що суд розглянув заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи у відповідності до ч.1 ст.153 ЦПК України, що позбавило ОСОБА_4 можливості надати суду докази на підтвердження відсутності у неї права власності на нерухоме майно, на яке заявник ставить питання накласти арешт. Вказані докази надані суду апеляційної інстанції, які з огляду на положення ч.3 ст.367 ЦПК України, прийняті колегією суддів до уваги.

Так, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 серпня 2020 рокужитловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_6 з 07 серпня 2020 року (а.с.виділених матеріалів 84-85).

Арешт може бути накладено на майно відповідача, а не третьої особи, тоді як ОСОБА_6 не є стороною у цій справі. Тому, при встановлених обставинах, враховуючи вищезазначені правові позиції Верховного Суду, відсутні правові підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновків щодо незаконності і неправильності судового рішення.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, тому підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: