Справа № 565/461/22
Провадження № 2/565/281/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2022 року м.Вараш

Кузнецовський міський суд Рівненської області у складі головуючої судді Бренчук Г.В., за участю секретаря судового засідання Щур Н.О., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Кузнецовського міського суду Рівненської області в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Національна атомна енергопостачальна компанія «Енергоатом» ВП «Рівненська АЕС» про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Брящей Р.І. звернувся до Кузнецовського міського суду Рівненської області з позовною заявою до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ВП Рівненська АЕС у якій просить суд визнати протиправним і скасувати наказ № 456-к від 28 січня 2022 року «Про відсторонення від роботи» виданий Генеральним директором ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ВП Рівненська АЕС щодо відсторонення від роботи заступника директора з навчальної роботи комплексної дитячо-юнацької спортивної школи Спортивного комплексу Управління соціальних об`єктів ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ВП Рівненська АЕС ОСОБА_3 ; стягнути з ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ВП Рівненська АЕС на користь ОСОБА_3 середній заробіток у розмірі 38 096 грн. 19 коп. за весь час вимушеного прогулу з часу відсторонення 29 січня 2022 року до часу фактичного допуску його до роботи 01 березня 2022 року, обрахований відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач працює в ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ВП Рівненська АЕС на посаді заступника директора з навчальної роботи комплексної дитячо-юнацької спортивної школи СК УСО. 28 січня 2022 року позивача було ознайомлено з наказом № 456-к про відсторонення від роботи, з яким останній не погоджується та вважає його протиправним, оскільки він прийнятий з порушенням чинного законодавства, а саме, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», ст. 286 ЦК України, ст. 19 Конституції України. Оскаржуваний наказ не містить відомостей відмови чи ухиляння позивача здійснити щеплення та відомостей, що засвідчують факт нещеплення позивача на час винесення наказу, як ознаку його відмови чи ухиляння від щеплень. Крім того, відсторонення працівника від роботи здійснюється на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби про усунення від роботи особи, яка ухиляється від щеплення, яке в роботодавця позивача відсутнє. Вимога надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання, яка міститься у попередженні про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19 є грубим порушенням права позивача на конфіденційність та повагу до його приватного життя. Зазначає, що за відсутності в роботодавця належним чином оформленого подання провідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, відсторонення ним від роботи працівника, який відмовляється або ухиляється від профілактичних щеплень, вбачається неправомірним.

Вказує, що потребує належної оцінки факт дискримінації працівників відповідача за ознакою щеплення від COVID-19, як за медичною ознакою чи за ознакою стану здоров`я.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що до 01 березня 2022 року в України застосовувались обмежувальні протиепідемічні заходи, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». 01 листопада 2021 року наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» доповнено Перелік посад, що підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України вказаної хвороби, до якого віднесено також працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. До вказаного Переліку входить і ДП НАЕК «Енергоатом». З 09 грудня 2021 року на період дії карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України, щеплення проти COVID-19 набуло статусу обов`язкового для працівників підприємства відповідача та його підрозділів, у тому числі і ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом». На виконання вимог законодавства щодо обов`язкової вакцинації від гострої респіраторної хвороби COVID-I9, відповідачем 09 листопада 2021 року видано наказ № 4722-к «Про інформування щодо профілактичного щеплення проти COVID-19», яким зобов`язано керівників структурних підрозділів до 30 листопада 2021 року повідомити працівників ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» про те, що з 09 грудня 2021 року буде здійснене відсторонення від роботи працівників, які відмовлятимуться або ухилятимуться від вакцинації проти COVID-19. З 30 жовтня по 12 листопада 2021 року позивач перебував на листку непрацездатності з гострою респіраторною хворобою COVID-19 внаслідок чого вакцинація була відтермінована на 90 діб від часу перебігу COVID-19, а саме з 12 листопада 2021 року по 27 січня 2022 року позивач мав протипоказання до щеплення. 28 січня 2022 року позивачу вручено персональне попередження про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з 29 січня 2022 року у разі не надання документу, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або довідки форми № 028-1/о. Вказаних документів позивач не надав. Так як ОСОБА_3 є працівником ВП «Рівненська АЕС», не пройшов обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, протипоказання до вакцинації закінчились 27 січня 2022 року і на момент відсторонення позивач не мав протипоказань до вакцинації відповідач зобов`язаний був, відповідно до діючого законодавства відсторонити позивача від роботи, що і було реалізовано в наказі № 456-к від 28 січня 2022 року. Зазначені в позовній заяві заперечення позивача щодо протиправності оскаржуваного наказу не є обґрунтованими, оскільки наказ містить підставу та строки відсторонення, не має наслідком втручання у приватне життя позивача, не суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини. Дані про проведення щеплень не є даними про стан здоров`я особи, які не підлягають розголошенню, даними про особисте чи сімейне життя особи, не є примусом, в умовах визначення обов`язковими щеплень на певній території України для певних категорій осіб, тому не порушує права, свободи і інтереси позивача. Також відсутні ознаки дискримінації, оскільки відсторонення позивача від роботи є тимчасовим заходом, а саме до усунення причин що зумовили відсторонення метою якого є суспільний інтерес. Також у відзиві відповідач зазначає, що не погоджується із заявленою сумою витрат на правову допомогу та заявляє клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.

У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що тлумачення відповідачем норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, є хибним. Посилається на позицію Верховного Суду у справі №826/17201/17, згідно якої суб`єкт владних повноважень не може обґрунтовувати правомірність рішення, що оскаржується, іншими обставинами, ніж ті, що зазначені безпосередньо в документі, що оскаржується. За іншого підходу суб`єкт владних повноважень міг би самостійно та довільно змінювати (доповнювати) обґрунтування своїх дій (рішень) після їх вчинення (ухвалення), що не сумісне з принципами правової визначеності.Вважає доводи відзиву спробою змінити обґрунтування свого рішення (наказу №456-к від 28 січня 2022 року) після його ухвалення.

Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких вказує, що заперечення, щодо відсутності підстави відсторонення в наказі №456-к від 28 січня 2022 року вважає не обгрунтованим оскільки, зазначений наказ містить в собі підставу «відмова та ухилення працівників від проведення профілактичних щеплень проти COV1D-19, відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», наказу МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 46 КЗпП України, не визнавались неконституційними і є чинними, тому підлягають виконанню.Видача відповідачем наказу про відсторонення позивача ґрунтувалось на вимогах законодавства, здійснювалось в спосіб, передбачений законом та існуючим правовим та фактичним підставам не порушуючи Конституційних гарантій щодо його прав.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Брящей Р.І. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_3 з 01 лютого 2016 року працює на посаді заступника директора з навчальної роботи комплексної дитячо-юнацької спортивної школи спортивного комплексу управління соціальних об`єктів, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 та ніким не оспорюється.

Відповідно до наказу генерального директора ВП «Рівненська ЕАС» ДП НАЕК «Енергоатом» № 4722-к від 19 листопада 2021 року «Про інформування щодо профілактичного щеплення проти CОVID-19» працівників повідомлено про те, що з 09 грудня 2021 року буде здійснюватися відсторонення від роботи працівників, які відмовлятимуться або ухилятимуться від вакцинації проти CОVID-19, до усунення причин, що його зумовили, а також що у період відсторонення працівника заробітна плата не нараховується, період відсторонення не зараховується до страхового стажу, не враховується при визначенні строку нарахування відпустки, оплата тимчасової непрацездатності в цей період не здійснюється.

Згідно п. 3 наказу № 4722-к працівникам, які пройшли профілактичне щеплення проти COVID-19 або мають протипоказання запропоновано негайно повідомляти про це керівника структурного підрозділу з подальшим документальним підтвердженням.

ОСОБА_3 з вказаним наказом ознайомився 26 листопада 2021 року, що підтверджується його підписом на листі ознайомлення.

Копією інформації з ПЗ «Медичний монітор» по працівнику ОСОБА_3 , таб. №19815, підтверджується, що з 30 жовтня 2021 року по 12 листопада 2021 року позивач перебував на листку непрацездатності з гострою респіраторною хворобою COVID-19. З 12 листопада 2021 року по 27 січня 2022 року позивач мав протипоказання до вакцинації проти вказаної гострої респіраторної хвороби.

Відповідно до Попередження про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю щеплення проти COVID-19 № 1690/051 від 28 січня 2022 року ОСОБА_3 повідомлено про необхідність до 28 січня 2022 року надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» форма № 028-1/о, а також про те, що у випадку не надання до 28 січня 2022 року зазначених документів ОСОБА_3 з 29 січня 2022 року буде відсторонено від роботи на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили відсторонення.

ОСОБА_3 з вказаним попередженням ознайомився 28 січня 2022 року, що підтверджується його особистим підписом на документі.

При ознайомленні з попередженням № 1690/051 від 28 січня 2022 року ОСОБА_3 зазначив, що від щеплення проти CОVID-19 він відмовляється,інформація щодо стану здоров`я є конфіденційною, надавати неуповноваженим особам відмовляється.

На підставі наказу «Про відсторонення від роботи» № 456-к від 28 січня 2022 року ОСОБА_3 з 29 січня 2022 року відсторонено від роботи, без збереження заробітної плати, з відміною пільг та компенсацій за умови праці, до усунення причин, що зумовили відсторонення, але не більше ніж до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

З наказом № № 456-к від 28 січня 2022 року ОСОБА_3 ознайомився 28 січня 2022 року, що підтверджується його особистим підписом на листі ознайомлення з документом інв. № 516041.

Відповідно до наказу МОЗ України № 380 від 25 лютого 2022 року зупинено дію наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», до завершення воєнного стану в Україні.

У зв`язку із зупиненням дії наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 генеральним директором ВП «Рівненська ЕАС» ДП НАЕК «Енергоатом» видано наказ № 1096-к від 01 березня 2022 року «Про зупинення дії наказів про відсторонення від роботи».

На підставі наказу № 1096-к від 01 березня 2022 року ОСОБА_3 допущений до роботи з 01 березня 2022 року.

У преамбулі наказу № 456-к від 28 січня 2022 року міститься посилання на ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», наказ Міністерства охорони здоров`я від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», ст. 46 КЗпП України.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою КМУ від 25 березня 2015 року № 267 головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (далі - МОЗ).

Наказом МОЗ від 25 лютого 2020 року за № 521 перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Зі змісту вказаного нормативно-правового акту (зі змінами, внесеними наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року) вбачається, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, крім інших категорій, працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, до якого віднесено і ДП «НАЕК «Енергоатом», відокремленим підрозділом якого є ВП «Рівненська АЕС».

Наказ МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року опублікований у виданні «Офіційний вісник України» 09 листопада 2021 року, набрав чинності з 09 грудня 2021 року.

З 09 грудня 2021 року працівників ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» віднесено до категорії осіб, що підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

У наказі МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 зазначено, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку № 2153 медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в МЮ України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу МОЗ від 11 жовтня 2019 року № 2070).

З аналізу викладеного вбачається, що ОСОБА_3 є працівником ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» та входить до кола працівників, визначених вказаними актами, які підлягають щепленню.

Вакцинування можуть не робити лише ті працівники які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання. За потреби для отримання додаткової інформації щодо верифікації діагнозу, перебігу захворювання, необхідності додаткових обстежень лікар може також скеровувати пацієнта до профільного спеціаліста, за висновком якого остаточно приймає рішення, чи здійснювати вакцинацію чи відтермінувати її до певного часу.

Відповідно до статті 286 ЦК України, яка співпадає з ч. 1 ст. 39-1 Основ законодавства про охорону здоров`я визначено, що під лікарською таємницею слід розуміти таємницю про стан здоров`я особи; факт звернення за медичною допомогою; діагноз; інші відомості, одержані при медичному обстеженні особи; забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Сертифікат про вакцинацію чи висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації не містить лікарської або медичної таємниці, а є документами, що підтверджують певні факти, відповідно, факт вакцинації чи наявності протипоказань до неї.

Відповідачем було повідомлено позивача про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання відповідних документів про проходження такої процедури або про наявність протипоказань до такого щеплення, а також роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Докази проведення позивачем профілактичного щеплення проти COVID-19 чи наявності у нього абсолютних протипоказань до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 в матеріалах справи відсутні.

Згідно приписів ст. 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. У Правилах внутрішнього трудового розпорядку ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» 1-ПВ-РАЕС зазначено, що працівники зобов`язані дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства. Аналогічний обов`язок заступника директора з навчальної роботи зазначено і у його посадовій інструкції 093-43-ПІ-УСО (п.4.28).

Відповідно до ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, вказана норма передбачає можливість відсторонення працівника від роботи і в інших, прямо не передбачених у ній, випадках, за умови встановлення таких випадків законодавством.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

- контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

- відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також

- взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Відсторонення від роботи оформляються наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення. Працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під розпис, оскільки йдеться про реалізацію права працівника на працю.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Стосовно посилання сторони позивача на те, що при відстороненні позивача була порушена процедура визначена Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інстукції «Про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності», що затверджена Наказом №66 від 14 квітня 1995 року Міністерства охорони здоров`я України, суд зауважує, що наведені Закон та Інструкція встановлюють порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності на підставі ч.4 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», тоді як в даному випадку позивача відсторонили на підставі ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення ОСОБА_3 від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством та відповідає вимогам п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Суд вважає, що посилання позивача на постанову Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі № 826/17201/17 є безпідставним, оскільки обставини цієї справи і справи №826/17201/17, розглянутої Верховним Судом, є різними.

Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки ст. 44-3 КУпАП «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У ст. 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 вказано, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим.

Обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Проте, такі втручання цілком припустимі.

Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

ЄСПЛ у рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» зазначає: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії.»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Також, в зазначеному рішенні ЄСПЛ вказано «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

«Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

В даному випадку, обов`язкова вакцинація позивача з подальшим його відстороненням у разі відсутності щеплення тимчасово обмежило його право на працю з огляду на суспільні інтереси. Позивач не звільнений з роботи, а тимчасово відсторонений.

Згідно зі ст. 43 КЗпП України право на працю включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Позивач не позбавлений можливості обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації.

ЄСПЛ в рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» зазначає «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

Дискримінація це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»).

У ч. 3 ст. 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» зазнаено, що не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Доказів у підтвердження вчинення відповідачем дій, що охоплювалися би ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», - обмеження у реалізації прав і свобод за відсутності правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, - суду не надано. Відтак, суд прийшов до висновку, що у даному випадку не мала місце дискримінація позивача за ознакою стану здоров`я, медичною чи будь-якою іншою ознакою.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні правові підстави для скасування наказу № 456-к від 28 січня 2022 року про відсторонення від роботи заступника директора з навчальної роботи комплексної дитячо-юнацької спортивної школи СК УСО Албеска В.Л.

Оскільки відсутні правові підстави для скасування оспорюваного наказу, тому не вбачається і мотивів для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу покладаються на позивача.

Керуючись статтями 264, 265, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Державного підприємства «Національна атомна енергопостачальна компанія «Енергоатом» ВП «Рівненська АЕС» про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Державне підприємство «Національна атомна енергопостачальна компанія «Енергоатом» ВП «Рівненська АЕС» (м. Вараш, Рівненська обл., ідентифікаційний код 05425046).

Повне судове рішення складено 23 червня 2022 року.

Суддя Г.В.Бренчук