КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7169/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Гребенюка В.В. в м. Київ у справі за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2020 року позивач АТ «Кредобанк» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 4 281 174,53 грн. та судові витрати.

Позов мотивований тим, що 27 лютого 2018 року ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № А114, за умовами якого банк зобов`язувався надати у власність позичальникові грошові кошти в розмірі та умовах, обумовлених цим кредитним договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі, передбачені кредитним договором. Позивач виконав свої зобов`язання за договором, а саме видав кредит у розмірі 4000000 грн. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань від 27 лютого 2018 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 27 лютого 2018 року.

27 лютого 2020 року на адресу місцезнаходження іпотечного майна ОСОБА_1 , зареєстрованого місця проживання позичальника та поручителя було направлено повідомлення-вимоги щодо виконання основного зобов`язання та щодо дострокового погашення заборгованості. Відповідачі ухиляються від виконання взятих на себе зобов`язань, чим порушують законні права та інтереси позивача, загальна сума заборгованості становить 4 281 174,53 грн., складається з 3 736 729,07 грн. суми заборгованості за кредитом, 535 092,54 грн. суми заборгованості за відсотками, 0,88 грн. штрафу за невиконання грошових зобов`язань станом на серпень 2019 року; 9352,04 грн. пені по простроченій заборгованості.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року позов АТ «Кредобанк» задоволено, стягнуто із відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 4 281 174,53 грн. та судові витрати в розмірі 64217,03 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що згідно умов договору, в разі неусунення позичальником порушення умов кредитного договору, вказаних у повідомленні протягом 30 календарних днів з дня отримання такого повідомлення, у позичальника виникає обов`язок на 31 календарний день достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за кредитним договором. 25 лютого 2020 року позивачем на адресу позичальника було направлено вимогу про виконання основного зобов`язання, яка в обумовлені кредитним договором терміни в повній мірі не була виконана. Після пред`явлення даної вимоги право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося, проте судом не враховано, що згідно розрахунку заборгованості позивач здійснював нарахування процентів за користування кредитом по листопад 2021 року.

Також при ухваленні рішення судом не враховано, що банком нараховувались проценти, пеня, штрафи за користування кредитом в період запровадження в Україні карантину, спричиненого COVID-19, і що в період з 01 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року споживач звільнявся від відповідальності перед кредитодавцем за прострочення по виконанню зобов`язань за споживчими кредитами, що поширювалося і на штрафні санкції, а також заборонялося збільшення процентів за споживчим кредитом протягом періоду з 01 березня 2020 року по 31 травня 2020 року за користування кредитом з підстав інших, ніж передбачені ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України.

Вказував, що звертаючись до суду з позовом, банк просив стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за відсотками, однак судом першої інстанції не враховано протиправність такої вимоги, адже сплата відсотків за користування кредитом не передбачена ані умовами кредитного договору, ані главою 71 ЦК України.

При ухваленні рішення судом також не враховано, що пеня може бути стягнута лише в межах дії строку відповідного договору, а не за весь період прострочення грошового зобов`язання.

Вважав необґрунтованим посилання суду на наявність розрахунку заборгованості за договором та виписку з рахунку як на підставу задоволення позову, так як розрахунок та виписка є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити видачу та повернення кредитних коштів, правильність нарахування процентів позивачем, пені, тощо.

Вважав також, що судом не враховано, що за наявними в матеріалах справи документами встановити та перевірити визначену позивачем суму заборгованості неможливо. Судом не враховано наявності розбіжностей між розрахунком заборгованості за кредитним договором та рухом коштів по рахунку та протиправно стягнуто з нього та другого відповідача завищену позивачем суму боргу.

Наголошував, що при ухваленні рішення судом не враховано, що розрахунок заборгованості не містить формули, на підставі якої позивач дійшов до висновку про наявність у відповідача заявленої до стягнення суми заборгованості.

Вказував, що судом не надано оцінки допустимості такого доказу як руху коштів по рахунку, який не є випискою з рахунку позичальника, а документом, який сформований кредитором без зазначення джерела відповідної інформації. Крім того, рух коштів за рахунком не містить підпису особи, яка якого сформувала, що вказує на недопустимість такого доказу.

Зазначив, що з огляду на відсутність в матеріалах справи первинних документів є незрозумілим, на підставі чого суд дійшов висновку про наявність у нього заборгованості.

Заперечував проти нарахованої банком суми заборгованості, вважав розрахунки недоведеними та математично хибними.

Вважав, що судом не здобуто доказів того, що висновок ТОВ «Сігма Солюшинс» вчинено не у спосіб, встановлений чинним законодавством, та хибно встановлено, що висновок ґрунтується лише на припущеннях, так як наведені відповідачем обґрунтування апеляційної скарги стисло вказують на протиправність заявлених до відповідачів вимог, що і було відображено у висновку ТОВ «Сігма Солюшинс», але більш широко та деталізовано. Суд першої інстанції не дослідив висновок належним чином та не запропонував учасникам процесу з метою усунення протиріч скористатися правом на призначення експертизи з метою встановлення реальної заборгованості за кредитним договором.

Наголошував, що судом не враховано, що банком нараховувались відсотки за користування кредитом в період карантину.

Вказував, що справу розглянуто без його участі, незважаючи на подане клопотання про перенесення судового розгляду.

Від позивача АТ «Кредобанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилався на те, що відповідач не заперечує факт видачі та отримання грошових коштів, а також невиконання умов повідомлень-вимог про дострокове повернення грошових коштів, підтверджуючи ігнорування виконання договірних зобов`язань.

Вказував, з огляду на розрахунок заборгованості, посилання боржника на невірність зазначених до стягнення сум та невідповідність розрахунку заборгованості є безпідставними.

Погоджувався з висновками суду першої інстанції, яким не взято до уваги як доказ висновок ТОВ «Сігма Солюшинс», зроблений на замовлення ФОП ОСОБА_1 .

Наголошував, що у виписці з особового рахунку ОСОБА_1 про рух коштів по особовому рахунку, наявній в матеріалах справи, відображені усі необхідні реквізити, в зв`язку з чим вказана виписка є регістром аналітичного обліку, в якому систематизується інформація, що міститься у первинних документах.

Зазначив, що подані позивачем докази завірені печаткою АТ «Кредобанк» департаментом по роботі з непрацюючими активами та скріплені особистим підписом та печаткою заступника директора департаменту, таким чином, посилання апелянта на неналежність долучених документів є необґрунтованими та безпідставними.

Вказував, що виписки по особовим рахункам є належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, які в повній мірі підтверджують надання коштів АТ «Кредобанк» та здійснення погашень заборгованості за відповідний період.

21 грудня 2022 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про призначення судово-економічної експертизи, на вирішення якої відповідач просив поставити питання: чи відповідає розрахунок заборгованості за кредитним договором, долучений до матеріалів справи, умовам договору, графіку погашення кредиту та виконаним позичальником ОСОБА_1 зобов`язанням. Того ж дня від відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, на вирішення якої відповідач просила поставити питання, чи виконано підпис в договорі поруки від 27 лютого 2018 року, укладеному між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 , в графі «підпис ОСОБА_2 », ОСОБА_2 чи іншою особою.

Від позивача АТ «Кредобанк» надійшло заперечення проти клопотання про призначення експертизи, поданого ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 підтримала заявлені клопотання.

Апеляційний суд, дослідивши клопотання та заслухавши думку учасника справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотань про призначення судово-економічної та судово-почеркознавчої експертизи, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1, 2 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи.

Таким чином, виходячи з системного аналізу змісту положень ч. 3 ст. 210, п. 5 ч. 1 ст. 252, п. 6 ч. 1 ст. 365, ч. 1, 2 ст. 368 ЦПК України призначення у справі судової експертизи та зупинення провадження в справі з цієї підстави допускається лише до початку розгляду (перегляду) апеляційним судом справи по суті (на стадії підготовки справи до апеляційного розгляду).

До апеляційної скарги клопотання про призначення судово-економічної експертизи додано не було, а тому на стадії підготовки справи до апеляційного розгляду суддею-доповідачем питання про призначення експертизи не вирішувалось.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства віднесено розумність строків розгляду справи судом.

Згідно ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Апеляційне провадження в даній справі відкрито 06 червня 2022 року і розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями відповідачів, клопотання про призначення експертиз від відповідачів надійшли 21 грудня 2022 року. При цьому суд враховує, що зважаючи на тривалість розгляду справи, відповідачі не скористалися своїм правом на звернення до експертної установи для підготовки висновку експерта в порядку ч. 3 ст. 102 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зазначав, що роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (параграф 51 рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»). Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (параграф 69 рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Також не підлягає задоволенню клопотання ОСОБА_2 про призначення почеркознавчої експертизи, оскільки нею рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку взагалі не оскаржувалося, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, що 27 лютого 2018 року ПАТ «Кредобанк», назва якого змінилась на АТ «Кредобанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № А114, за умовами якого банк зобов`язався надати у власність позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених цим кредитним договором, а позичальник зобов?язався повернути кредит і сплатити проценти та користування кредитом, комісії та інші платежі, передбачені цим кредитним договором; банк видає позичальнику кредит в сумі 4000000 грн. на строк 132 місяців з терміном погашення до 26 лютого 2029 року; кредит видається на рефінансування та консолідацію іпотечних кредитів (а. с. 11 - 19 т. 1).

Згідно п. 3 кредитного договору за користування кредитом встановлюється змінювана процентна ставка на умовах, визначених цим розділом: на момент укладення цього кредитного договору сторонами обумовлено значення змінюваної процентної ставки на перший період її дії (перший період дії ставки), надалі - первинна процентна ставка, а саме 15,9 % річних - з дати укладення цього договору до 26 лютого 2019 року; 17 % річних - з 27 лютого 2019 року до 28 лютого 2021 року; починаючи з другого та всіх наступних періодів дії ставки проценти за користування кредитом сплачуються відповідно до встановленого розміру змінюваної процентної ставки.

Згідно п. 5.1 кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим кредитним договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, розрахованої від суми кожного несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання позичальника, за кожен день прострочення від дати виникнення прострочення до дати, що передує даті погашення заборгованості позичальника; в будь-якому разі розмір пені, нарахованої позичальнику на підставі цього пункту кредитного договору, не може перевищувати 15 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання.

Пунктом 5.3 кредитного договору визначено підстави і порядок нарахування штрафів за порушення зобов`язань за кредитним договором.

Згідно п. 4.9 кредитного договору банк у випадках, передбачених п. 2.9 кредитного договору, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим кредитним договором, про що письмово повідомляє позичальника. У випадку несвоєчасної сплати процентів, комісії, інших платежів за кредитним договором та/або повернення кредиту (частини кредиту) право банку вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим кредитним договором виникає, у разі прострочення сплати процентів, комісій, інших платежів за кредитним договором та/або повернення кредиту (частини кредиту) щонайменше на три календарні місяці.

Згідно п. 4.10 кредитного договору позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення банку, передбаченого п. 4.9 цього кредитного договору, усунути порушення умов кредитного договору, вказаних у повідомленні, протягом 30 календарних днів із дати отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за кредитним договором не пізніше 31 календарного дня після отримання письмового повідомлення банку (п. 4.9 кредитного договору).

27 лютого 2018 року ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань в повному обсязі за кредитним договором № А1114 від 27 лютого 2018 року, укладеним між боржником та кредитором; поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором (п. 2.6 договору поруки) (а. с. 20 - 21 т. 1).

На а. с. 39 - 54 т. 1 знаходиться виписка руху коштів по рахунку ОСОБА_1 за період з 27 лютого 2018 року по 03 листопада 2020 року.

На а. с. 55 - 56 т. 1 знаходиться розрахунок заборгованості за кредитним договором, складений позивачем.

27 лютого 2020 року АТ «Кредобанк» направило на ім?я ОСОБА_1 повідомлення про виконання основного зобов`язання, отримане відповідачем 29 лютого 2020 року, згідно якого заборгованість за кредитним договором разом із пенею становить 3 886846,56 грн., в тому числі неповернута сума кредиту 3 376 729,07 грн., з яких 52 732,93 грн. прострочена заборгованість, 87 419,94 грн. - прострочені проценти за користування кредитними коштами, 44 095,69 грн. нараховані проценти за користування кредитними коштами, 18 600,98 грн. пеня за порушення умов кредитного договору, 0,88 грн. штраф за невиконання не грошових зобов`язань; запропоновано усунути порушення умов кредитного договору та погасити заборгованість протягом 30 календарних днів з моменту отримання, але у будь-якому випадку не більше 35 днів з моменту надіслання даної вимоги; у випадку невиконання даної вимоги та погашення заборгованості банк змушений буде розпочати процедуру звернення на предмет іпотеки (а. с. 57 - 61 т. 1).

15 вересня 2020 року АТ «Кредобанк» направило на ім?я ОСОБА_1 повідомлення-вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором, згідно якого заборгованість за кредитним договором становить 4 174063,80 грн.; запропоновано сплатити заборгованість протягом 30 календарних днів, в іншому випадку попереджено про ініціювання примусового стягнення суми боргу по кредитному договору (а. с. 62 т. 1).

На а. с. 72 т. 1 знаходиться копія повідомлення-вимоги про виконання зобов`язань за кредитним договором, направлене на адресу поручителя ОСОБА_2 15 вересня 2020 року.

На а. с. 141 - 214 т. 1 знаходиться висновок ТОВ «Сігма Солюшинс» від 11 травня 2021 року щодо проведення аналізу банківської виписки та квитанцій про оплату, складений за зверненням ФОП ОСОБА_1 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов АТ «Кредобанк» суд першої інстанції виходив із того, що позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, забезпечення зобов`язань якого гарантоване договором поруки, укладеним з відповідачем ОСОБА_2 , в зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору у останнього утворилася заборгованість за кредитним договором, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Встановивши в результаті повного та всебічного дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, що позивачем АТ «Кредобанк» було укладено з відповідачем ОСОБА_1 кредитний договір, забезпечений договором поруки, укладеним з відповідачем ОСОБА_2 , при цьому банком виконано зобов`язання і надано позичальнику кредитні кошти в повному розмірі відповідно до умов договору, а позичальником та поручителем зобов`язання за кредитним договором виконувалось неналежним чином, що призвело до утворення заборгованості, суд першої інстанції дійшов до правомірного в цілому висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з відповідачів на користь позивача.

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 не заперечував, а підтверджував обставини отримання ним кредитних коштів, отримання вимоги позивача про виконання основного зобов`язання та сплати боргу за кредитним договором, а також невиконання цієї вимоги в обумовлені кредитним договором і вимогою терміни.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд виходить із наступного.

Не ґрунтуються на вимогах закону, а саме ст. 1054 ЦК України, та умовах кредитного договору доводи апеляційної скарги, що сплата відсотків за користування кредитом не передбачена ані умовами кредитного договору, ані главою 71 ЦК України.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано обставин нарахування банком процентів, пені, штрафів за користування кредитом в період запровадження в Україні карантину, спричиненого спалахом гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Такі доводи спростовуються розрахунком заборгованості, згідно якого збільшення процентної ставки відбулось згідно умов кредитного договору з 27 лютого 2019 року до набрання чинності відповідним Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, а також Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року, на які посилався відповідач в апеляційній скарзі.

Також є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не перевірено неможливості нарахування позивачем штрафних санкцій за неналежне виконання кредитних зобов`язань згідно положень вказаних вище Законів України від 30 березня 2020 року та 17 березня 2020 року, з огляду на наданий позивачем розрахунок заборгованості, згідно якого пеня нарахована позивачем по 01 березня 2020 року, а штраф нараховано станом на серпень 2019 року, тобто до набрання чинності вищевказаними Законами України.

Не ґрунтуються на вимогах закону доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що банком нараховувались відсотки за користування кредитом в період карантину, оскільки згідно положень вищенаведених Законів України від 30 березня 2020 року та 17 березня 2020 року саме по собі нарахування відсотків за користування кредитом в цей період не заборонялося.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що з представленого позивачем розрахунку заборгованості за наданим кредитом неможливо встановити строк, за який нараховано пеню, так і процедуру обрахунку (нарахування) заявленого розміру пені, оскільки на а. с. 56 т. 1 знаходиться окремий розрахунок пені по простроченій заборгованості, з якого вбачається, що пеню нараховано в період з 03 листопада 2019 року по 01 березня 2020 року, та зазначено порядок її нарахування.

Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що розрахунок заборгованості за договором кредиту та виписка (рух коштів) по рахунку є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити видачу та повернення кредитних коштів, правильність нарахування процентів позивачем, пені тощо, а отже зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, не вбачається можливим.

Верховним Судом в постанові від 16 вересня 2020 року в справі N 200/5647/18 (провадження N 61-9618св19) сформульовано правовий висновок, згідно якого доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Таким чином, виписка по рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача, і судом першої інстанції надано належної правової оцінки цим обставинам, із зазначенням, що у виписці з особового рахунку ОСОБА_1 про рух коштів по особовому рахунку наявні всі необхідні реквізити, передбачені вимогами закону, а саме номер особового рахунку, дата здійснення останньої (попередньої) операції, дата здійснення поточної операції, код банку, в якому відкрито рахунок, суму вхідного залишку за рахунком, код банку-кореспондента, номер рахунку кореспондента, номер документа, суму операції, суму оборотів за дебетом або кредитом рахунку, суму вихідного залишку, а відтак, вказана виписка є регістром аналітичного обліку, у якому систематизується інформація, що міститься у первинних документах.

Враховуючи наведене, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом не надано оцінки руху коштів за рахунком як доказу, який, на думку відповідача, не є випискою з рахунку позичальника та сформований кредитором без зазначення джерела відповідної інформації.

Посилання відповідача в даній частині доводів апеляційної скарги на правовий висновок Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 263/5353/13-ц є нерелевантними та відхиляються апеляційним судом, оскільки в даній справі Верховним Судом встановлено, що судами не надано оцінки допустимості такого доказу, як виписка по кредитному договору, яка не є випискою з рахунку позичальника, а є документом, який сформований кредитором без зазначення джерела відповідної інформації, відтак обставини, встановлені у зазначеній справі, відрізняються від обставин у справі, що переглядається.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги щодо відсутності підпису особи, яка її сформувала, на виписці з руху коштів за рахунком, оскільки наявна в матеріалах справи виписка завірена особистим підписом уповноваженої особи та скріплена печаткою департаменту по роботі з непрацюючими активами АТ «Кредобанк», що відповідає вимогам до письмових доказів, встановлених ст. 95 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи відсутні докази (первинні документи бухгалтерського обліку), які б підтверджували правильність здійсненого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором.

Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги, що за наявними в матеріалах справи документами встановити та перевірити визначену позивачем суму заборгованості неможливо, згідно розрахунку заборгованості заборгованість за кредитом становить 3 548 424,75 грн., а не 3 736 729,07 грн., як вказано в позовній заяві, і що згідно розрахунку заборгованості позивачем вказано сплачену відповідачем суму в розмірі 1 448 990,42 грн., що на 90 716,43 грн. менше від суми, вказаної в русі коштів на рахунку, що, на думку відповідача, вказує на хибність розрахунку заборгованості за кредитним договором та протиправність вимог банку про стягнення більшої суми кредитної заборгованості.

Зазначені аргументи відповідача спростовуються змістом розрахунку заборгованості за кредитним договором, в якому визначена загальна сума заборгованості (поточна) 3 548 424,75 грн. та простроченої суми заборгованості 188304,32 грн., при додаванні яких утворюється загальний розмір заборгованості за кредитом 3 736 729,07 грн., яка була заявлена до стягнення.

При цьому суми 1 448 990,42 грн. сплати заборгованості, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, яка, на його думку, є меншою від суми, вказаної в русі коштів на рахунку, розрахунок заборгованості не містить взагалі.

Натомість, в розрахунку заборгованості, наданому позивачем, зазначено, що ОСОБА_1 сплачено заборгованість в розмірі 263270,93 грн., відсотки в розмірі 1 185 720,49 грн., комісію в розмірі 147 694,29 грн., і наведених обставин відповідачем доводами апеляційної скарги не спростовано.

Доводи апеляційної скарги, що розрахунок заборгованості не містить формули, на підставі якої позивач дійшов висновку про наявність у позичальника заявленої до стягнення суми заборгованості, з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 408/8040/12, Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 263/5353/13-ц є неспроможними та відхиляються апеляційним судом, оскільки в постановах, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, правові висновки Верховного Суду не містять положень щодо необхідності наведення позивачем будь-яких конкретних формул.

Апеляційний суд приймає до уваги, що п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, яким встановлено вимоги до змісту і форми позовної заяви, передбачено лише, що розрахунок сум, які підлягають стягненню, має бути обґрунтований, і позивачем АТ «Кредобанк» наведені процесуальні вимоги належно виконані.

Апеляційний суд враховує, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, власного розрахунку заборгованості не надано, а позивачем при цьому доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача в апеляційній скарзі, що він заперечує проти нарахованої банком суми заборгованості за кредитним договором, вважає розрахунки недоведеними та математично хибними, а отже такими, що суперечать ст. 1048 ЦК України.

Апеляційний суд приймає до уваги, що на спростування розрахунку заборгованості відповідачем ОСОБА_1 надано висновок ТОВ «Сігма Солюшинс» щодо проведення аналізу банківської діяльності та квитанції про оплату, який судом першої інстанції обґрунтовано відхилено як неналежний та недопустимий доказ, оскільки він ґрунтується лише на припущеннях без будь-якого юридичного чи економічного обґрунтування та підтвердження. При цьому судом першої інстанції встановлено і не спростовано аргументами відповідача, що всі погашення боржника за кредитним договором повністю враховані та відображені в розрахунку.

Посилання відповідача, що наведені ним обґрунтування апеляційної скарги вказують на протиправність заявлених до відповідачів позовних вимог зі сторони банку, що і було відображено у висновку ТОВ «Сігма Солюшинс», але більш широко та деталізовано, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом.

Разом із тим, з клопотаннями про призначення судової економічної експертизи відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції не звертався, а також ним на спростування обставин, на які АТ «Кредобанк» посилався в позові, не було надано висновку експерта, який відповідав би вимогам, встановленим ст. 102 ЦПК України для даного виду доказу.

Посилаючись на те, що суд першої інстанції не запропонував учасникам процесу скористатися правом на призначення відповідної судово-бухгалтерської експертизи з метою встановлення реальної заборгованості за кредитним договором, відповідачем в апеляційній скарзі відповідного обґрунтованого клопотання про призначення експертизи також заявлено не було, відтак апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 у наведеній частині як необґрунтовані.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції прийнято рішення без участі відповідача, представником якого подано клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні, хоча, оскільки неявка відповідача в судове засідання дійсно була першою, а не повторною, як помилково зазначив суд першої інстанції. Разом з тим, враховуючи, що відповідач був фактично повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, скористався правом на правничу допомогу, його представником було надано до суду докази на спростування вимог АТ «Кредобанк», які були належно оцінені та досліджені судом першої інстанції, при цьому відповідачем в апеляційній скарзі не доведено, що розгляд справи у його відсутності призвів до неправильного вирішення спору, наведені в апеляційній скарзі обставини не є підставою для скасування судового рішення.

Разом із тим, апеляційний суд частково погоджується з доводами відповідача в апеляційній скарзі щодо неправомірності нарахування процентів за користування кредитом та пені після направлення вимоги про дострокове погашення кредиту, виходячи з наступного.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) сформовано правовий висновок, згідно з яким після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, ПАТ «Кредобанк» відповідно до статті 1048 ЦК України мало право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами і пеню лише за період до пред`явлення 27 лютого 2020 року вимоги до позичальника, згідно якої боржнику пропонувалося в тридцятиденний строк достроково погасити заборгованість, що включала неповернуту суму кредиту. Після направлення цієї вимоги у позикодавця були відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти і пеню.

Отже, з урахуванням зміни строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором, позивач втратив право на нарахування процентів та штрафних санкцій з 29 лютого 2020 року.

Досліджений апеляційним судом розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по процентах за користування кредитом включає період з 01 березня 2020 року по 03 листопада 2020 року в сумі 432218,63 грн., а заборгованість по пені включає період з 28 лютого 2020 року по 01 березня 2020 року в сумі 394,27 грн., який виходить за межі строку кредитування.

Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню, тому заявлена банком вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування позикою за період з 01 березня 2020 року, а також пені з 28 лютого 2020 року є безпідставною та задоволенню не підлягала, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Також суд першої інстанції не врахував, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості пеня нарахована ним в розмірі подвійної ставки з кредиту, діючої на період розрахунку пені (а. с. 56 т. 1), що не відповідає умовам кредитного договору, згідно п. 5.1 якого пеня сплачується в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, і АТ «Кредобанк» не надано доказів, що договір було змінено в наведеній частині.

Відтак, за спірний період з 03 листопада 2019 року по 27 лютого 2020 року з відповідачів на користь позивача підлягала стягненню пеня, розрахована в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що становить 5152,75 грн.

Крім того, покладаючи судові витрати солідарно на відповідачів, суд першої інстанції залишив поза увагою, що солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено та суперечить вимогам ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми заборгованості та судового збору ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 3 844 756,61 грн., яка складається з 3 736 729,07 грн. суми заборгованості за кредитом, 102 873,91 грн. суми заборгованості за відсотками, 0,88 грн. штраф, 5152,75 грн. пені по простроченій заборгованості.

В частині відмови в задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується та не є предметом апеляційного перегляду.

За подання позову АТ «Кредобанк» сплачено судовий збір в розмірі 64217,63 грн. (а. с. 91 т. 1), відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено 96325,54 грн. (а. с. 84 т. 2).

Оскільки за результатами перегляду апеляційної скарги позов задовольняється на 90 % (стягується заборгованість в розмірі 3 844 756,61 грн. із заявлених до стягнення 4 281 174,53 грн.), на користь позивача з кожного відповідача підлягає стягненню 28898 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Крім того, апеляційний суд стягує з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 9633 грн., понесені ним за подання апеляційної скарги, пропорційно до 10 % її задоволення.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» (м. Львів вул. Сахарова 78 ) з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) солідарно заборгованість за кредитним договором № А114 від 27 лютого 2018 року в розмірі 3 844 756,61 грн. (три мільйони вісімсот сорок чотири тисячі сімсот п`ятдесят шість грн. 61 коп.), а також судові витрати з кожного в розмірі 28898 грн. (двадцять вісім тисяч вісімсот дев`яносто вісім гривень).

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Акціонерного товариства «Кредобанк» судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 9633 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.