КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 370/2717/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4495/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Мазки Н.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання фіктивним правочину, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року позивач подала до суду вказаний позов, в якому зазначила, що 12 вересня 2018 року між нею та ОСОБА_2 , був укладений договір позики, відповідно до якого вона передала ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 25 000,00 доларів США із терміном користування до 19 вересня 2018 року включно. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань, позивач звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовною заявою про стягнення заборгованості. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року у справі № 759/10977/19 була затверджена мирова угода, укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до умов якої останній зобов`язався сплатити на користь ОСОБА_1 у період з моменту підписання мирової угоди до 30 червня 2020 року суму коштів у розмірі 6 500,00 доларів СІІІА. ОСОБА_2 був зобов`язаний здійснювати виплату на користь позивача кожного місяця по 650,00 доларів СІІІА. Відповідач частково виконав взяті себе зобов`язання, проте, у порушенням умов укладеної та затвердженої судом мирової угоди, останній раз здійснив платіж на погашення боргу у лютому 2020 року.

При цьому, 14 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені два договори дарування, предметом яких були нежитлові приміщення та земельна ділянка, на якій вони знаходяться. Так, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 виробничий будинок «Виробничий комплекс», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку з кадастровим номером :03:016:0001. Зазначене нерухоме майно належало ОСОБА_2 ще до моменту розгляду справи судом про стягнення заборгованості та було відчужено ним після того, як ОСОБА_2 перестав виконувати взяті на себе зобов`язання з метою ухилення від погашення боргу.

Позивач вважає, що договори дарування від 14 березня 2020 року є фіктивними та таким, що були укладені з метою ухилення від виконання ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року у справі № 759/10977/19, якою була затверджена мирова угода між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Враховуючи вказане, позивач просила визнати недійсним договір дарування від 14 березня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Корнієвською Н.В. за реєстровим номером 289 та припинити право власності ОСОБА_3 на виробничий будинок «Виробничий комплекс», загальна площа якого (кв м) 500.5, матеріали стін: залізобетонні панелі, цегла, піноблоки. Опис: об`єкт нерухомого майна складається з: виробничий будинок, нежитлова будівля, деревообробний цех літер «А» загальною площею 425.7 кв м; склад літер «Б» загальною площею 74.8 кв м; літній душ літер «Ж»; навіс літер «З», сарай літер «К»; убиральня літера «Л»; огорожа №5, №6; ворота з хвірткою №7; колодязь №9. Номер запису про право власності/довірчої власності: 35936436. Адреса: АДРЕСА_1 (а.с. 1-6).

Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 19 листопада 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено (а.с. 62-64).

Не погодившись з рішенням районного суду, 29 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Курочкін О.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 68-72).

На обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що позивач не є стороною договору дарування, оскільки судом проігноровано той факт, що договір дарування було укладено між рідними братами після того, як одним з них було підписано мирову угоду із зобов`язанням сплатити позивачу борг. Вважає, що очевидним є факт, що договір дарування було укладено на шкоду позивачу з метою унеможливлення виконання мирової угоди, яка почала виконуватися в примусовому порядку, а тому такий правочин є фіктивним. Представник позивача посилався на те, що судом першої інстанції не було враховано висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, та інших аналогічних висновків Верховного Суду щодо визнання правочину фіктивним.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , її представник - адвокат Білоус Л.В. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про розгляд справи апеляційним судом завчасно (16 травня 2022 року) були сповіщені врученням поштових повідомлень про що є відмітки працівників пошти (а.с. 117-129).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є стороною оспорюваного договору дарування, оскільки договір укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і є наслідком їх особистого волевиявлення.

Колегія суддів не погодилась з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ухвалою Святошинскього районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року у справі № 759/10977/19 затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зобов`язався сплатити на користь ОСОБА_1 у період з моменту підписання мирової угоди до 30 червня 2020 року суму коштів у розмірі 6500,00 доларів СІІІА. ОСОБА_2 зобов`язався та гарантував виплату на користь ОСОБА_1 суми боргу кожного місяця по 650,00 доларів СІІІА (а.с. 9-12).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука В.Г. від 20 жовтня 2020 року було відкрито виконавче провадження ВП № 63359198 з виконання ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 05 вересня 2020 року № 759/10977/19 (а.с. 13-19).

Згідно договору дарування від 14 березня 2020 року, укладеного між дарувальником ОСОБА_2 та обдаровуваним ОСОБА_3 , дарувальник передає у власність, а обдаровуваний приймає у власність безоплатно майно: виробничий будинок «Виробничий комплекс», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На земельній ділянці площею 0,3724 га кадастровий номер :03:016:0001 розташовані: виробничий будинок, нежитлова будівля, деревообробний цех літер «А» загальною площею 425.7 кв м; склад літер «Б» загальною площею 74.8 кв м; літній душ літер «Ж»; навіс літер «З», сарай літер «К»; убиральня літера «Л»; огорожа №5, №6; ворота з хвірткою №7; колодязь №9. Загальна площа виробничого будинку складає 500,5 кв.м. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Корнієвською Н.В., та зареєстровано в реєстрі за № 289. Дар сторони за домовленістю оцінили в 50 000,00 грн. (а.с. 34).

На підставі договору дарування від 14 березня 2020 року № 289 право власності на виробничий будинок «Виробничий комплекс», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 серпня 2020 року (а.с. 35-36).

Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зробила висновок, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду також погодилася з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18), що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Цивільного процесуального кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання недійсним спірного договору та припинення права власності на нерухоме майно, позивач посилалася на те, що договір дарування нерухомого майна було укладено 14 березня 2020 року між близькими родичами (рідними братами) без наміру створення правових наслідків, а з метою уникнення сплати боргу у зв`язку із укладенням мирової угоди, яка затверджена ухвалою Святошинскього районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року у справі № 759/10977/19, за якою ОСОБА_2 визнав боргові зобов`язання перед позивачем на суму 6 500,00 доларів США.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 підписував мирову угоду та був присутній при її затвердженні у суді, можна зробити висновок, що відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно близькому родичу ОСОБА_3 , він був обізнаний про наявність ухвали Святошинскього районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року у справі № 759/10977/19, за якою зобов`язався сплачувати борг позивачу на загальну суму 6 500,00 доларів США, тому міг передбачити негативні наслідки для себе, як боржника, у випадку виконання вказаного судового рішення.

Зі змісту договору дарування від 14 березня 2020 року вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за однією адресою місця проживання, а ціна дару (виробничий будинок «Виробничий комплекс», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці кадастровий номер :03:016:0001) оцінена сторонами договору за взаємною згодою в сумі 50 000,00 грн.

Останнє часткове (на суму еквівалентну 450 доларів США) погашення заборгованості ОСОБА_2 за ухвалою суду про визнання мирової угоди за твердженням позивачки відбулось в лютому 2020 року і цих обставин відповідач ОСОБА_2 в суді не спростував.

Вказане свідчить про те, що відповідачі укладаючи договір дарування нерухомого майна та знаючи про набравше законної сили судове рішення про зобов`язання відповідача ОСОБА_2 сплатити борг позивачу, діяли явно недобросовісно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Крім того, ОСОБА_2 подарував нерухоме майно своєму братові, тобто спірне майно залишилось у сім`ї боржника, однак не у власності останнього.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Апеляційним судом враховано, що на момент передачі нерухомого майна за договором дарування зобов`язання зі сплати боргу за умовами мирової угоди не було виконано, його належне виконання не відбулося, про що свідчить відкрите виконавче провадження ВП № 63359198 з примусового виконання ухвали Святошинскього районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року у справі № 759/10977/19 про затвердження мирової угоди.

Установивши, що оспорюваний договір дарування виробничого будинку «Виробничий комплекс», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці кадастровий номер :03:016:0001), укладений 14 березня 2020 року між відповідачами за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинений з метою уникнення відповідальності відповідача ОСОБА_2 за рахунок цього майна, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову в частині визнання правочину недійсним.

Згідно з абзацом 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

На підставі договору дарування від 14 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Корнієвською Н.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 289, право власності на виробничий будинок «Виробничий комплекс», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 серпня 2020 року (а.с. 34, 35-36).

Враховуючи вимоги абзацу 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та задоволення позову в частині визнання недійним договору дарування, на підставі якого було зареєстровано право власності на нерухоме майно, позовна вимога про припинення права власності ОСОБА_3 на виробничий будинок «Виробничий комплекс», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищевикладеного, оскаржуване рішення районного суду підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення заявленого позову.

Щодо судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до платіжного доручення апелянтом сплачено 1681,60 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 2 522,40 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги (а.с. 7-8, 93,111).

Отже, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та пропорційно розміру задоволених вимог підлягає стягненню на користь позивача з відповідачів, з кожного окремо, по 840,80 грн. судового збору за розгляд справи районним судом та по 1 261,20 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 листопада 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання фіктивним правочину - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 14 березня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Корнієвською Наталією Валеріївною за реєстровим номером 289.

Припинити право власності ОСОБА_3 на виробничий будинок «Виробничий комплекс», нежитлова будівля, загальна площа якого (кв м) 500.5, матеріали стін: залізобетонні панелі, цегла, піноблоки. Опис: об`єкт нерухомого майна складається з: виробничий будинок, нежитлова будівля, деревообробний цех літер «А» загальною площею 425.7 кв м; склад літер «Б» загальною площею 74.8 кв м; літній душ літер «Ж»; навіс літер «З», сарай літер «К»; убиральня літера «Л»; огорожа №5, №6; ворота з хвірткою №7; колодязь №9. Адреса: АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки місця розташування: :03:016:0001.

Стягнути із ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 )840,80 грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 1 261,20 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) 840,80 грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 1 261,20 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 23 червня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова