Справа № 201/3069/22
Провадження № 2/201/2115/2022
УХВАЛА

Іменем України

20 червня 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

за участю заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконним арештом 29 липня 2010 року ,

ВСТАНОВИВ:

26.05.2022р. заявник ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконним арештом 29.07.2010р. (а.с. 1).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючою по справі визначена суддя Наумова О.С.

Ухвалою судді від 27.05.2022р. відкрито провадження за заявою.

Одночасно із поданням вказаної заяви заявник заявив відвід від участі у вирішенні справи усіх суддів суду, причетних до порушення прав заявника, й особливо тих, хто згідно з оригіналом рішення ЄСПЛ від 26.02.2015р. має називатися вошею, а згідно з офіційним перекладом цього рішення на державну мову - гнидою.

Ухвалою судді Наумової О.С. від 27.05.2022р. відвід, заявлений ОСОБА_1 судді Наумової О.С. від розгляду даної цивільної справи визнано необґрунтованим, цивільну справу передано до канцелярії суду для визначення складу суду в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України для вирішення питання про відвід судді.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидової С.О. від 30.05.2022р. відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Наумової О.С. (а.с. 7-8).

Заяву про відвід, подану 31.05.2022р. (а.с. 10) заявник у судовому засідлані не підтримав.

В обґрунтування вимог заяви зазначив, що 29.07.2010р. заявник був незаконно заарештований при провадженні справи про адміністративне правопорушення № 3-1720/10 Краногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, з приводу чого багаторазово звертався до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди. Остання така вимога висувалася у справі № 201/10234/20 і постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. встановлено, що у заявному провадженні має відшкодовуватися винятково мінімальна за Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральна шкода.

Вимагав, керуючись ст. 13 вказаного Закону у тлумаченні постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р., відшкодувати мінімальний розмір моральної шкоди, завданої незаконним арештом 29.07.2010р..

Під час розгляду справи 16.06.2022р. надав суду додаткові пояснення про те, що підставами його заяви є те, що заявник 29.07.2010р. був незаконно заарештований при провадженні справи про адміністративне правопорушення № 3-1720/10, а також справа № 201/10234/20, ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення ЄСПЛ «Заїченко проти України № 2». У порядку ст. 82 ЦПК України встановлені обставини не підлягають доказуванню. Держава гарантує компенсацію за незаконне позбавлення свободи. Посилався на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2010р. Зазначив, що незаконний арешт неодноразово встановлений різними судами України. Згідно Міжнародного пакту про громадянські та політичні права держава вимагає звернення потерпілого. Держава автоматично 29.07.2010р. повинна була відшкодувати шкоду. Він звертався багато разів, востаннє про це відображено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р., де вказано про мінімальний розмір відшкодування (ст. 13 Закону - це мінімальна заробітна плата за кожен місяць слідства або суду, що приблизно становить 6000,00 грн. Порушення є триваючим, це видно у т.ч. з рішення у справі № 201/11110/17 та рішення у справі № 201/1024/19 судді Шелестова К.О. Всіма інстанціями встановлено, що викрадення 03.08.2010р. здійснювалося з метою виконання постанови № 3-1720/10 Краногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (потім присвоєно № 13-0003/10). Якщо це скласти, так як встановлено рішенням ЄСПЛ «Заїченко проти України № 2», то воно тривало 13 місяців * 6500,00 грн. Якщо лише продовження цієї справи, то воно тривало лише 1 місяць, але це не зрозуміло. Ті ж особи намагалися позбавити його свободи (є рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська). Потрібно рахувати фактичне перебування з 23.07.2009р., а якщо рахувати 1 місяць, то слід приймати ст. 22 Конституції України про невичерпність прав людини (неможливо всі права передбачити). Компенсація моральної шкоди це право на встановлення всіх обставин та за ст. 22 Конституції України - суд може відшкодувати й 1 копійку. Заявник наполягає на тому, що суд має відшкодувати 13 мінімальних заробітних плат у розмірі 6000,00 грн., якщо за 1 місяць 6500,00 грн. Щодо порядку відшкодування, то якщо керуватися постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. та її мотивувальною частиною, то треба відшкодовувати 33500,00 грн. (і якщо спору немає). Всі факти встановлені, то це повинно бути наказне провадження, хоча ст. 13 Закону вимагає звернення із заявою та ухвали суду. Про це вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. та 25 років його практики вказує на те, що суд приймає ухвалу, а не рішення, оскільки рішення скасовують. Він 25 років «долбить» одне й те саме, але знаходяться «мудреці», які вважають, що можливо зробити все через «задній прохід», з чого слідує, що повинна бути ухвала про компенсацію за ст. 13 Закону (згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р.), треба послатися на ст. 82 ЦПК України та суд повинен все те, що написано у рішенні, а не з хворої голови. Лише встановити, що було переслідування з 23.07.2009р. за 14 місяців позбавлення волі.

20.06.2022р. заявник подав додаткову заяву у справі, у якій вказав, що в силу наявності суперечностей у законодавстві, що регулює вирішення таких справ, та додаткової суперечності, що внесена постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р., наголошує на необхідності виконання судом вимог закону щодо заборони на відмову у задоволенні вимог у цій справі з мотиву суперечності та неповноти законодавства.

В умовах виконання заявником вимог вказаної постанови на додаток до усно викладених в судовому засіданні 16.06.2022р. письмово вказую на наступні наслідки ухвалення цієї постанови щодо положень закону, які має застосувати в цій справі суд.

Мінімальний розмір компенсації станом на час вирішення даної справи становить за законом 6500,00 грн. на місяць за кожний місяць перебування під судом. З врахуванням, що метою незаконного арешту було завідомо незаконне притягнення заявника до адміністративної відповідальності у справі № 3-1754/09 (3-0003/10), що тривала з 23.07.2009р. до вересня 2010 року, тобто 14 місяців, такий мінімальний розмір складає 6500 грн. х 14 = 91000 грн. Вказані обставини встановлені судами у справах №№ 201/159/18, 201/11110/17 і «Заїченко проти України № 2».

Але з приводу експериментально встановленого ментального обмеження суддівського корпусу в спроможності послідовно зв`язати більше 2 мисленевих кроків, що може перешкодити суду дійти висновку стосовно обов`язковості для суду попередньо вказаного, зазначаю, що навіть тривалість незаконного перебування заявника під судом у справі № 3-1720/10 один місяць не дає суду права встановлення компенсації мінімального розміру моральної шкоди в 6500 грн., бо за ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка діяла на час прийняття Конституції України, мінімальний розмір моральної шкоди встановлений у розмірі 5 мінімальних зарплат, тобто становить 6500 грн. х 5 = 32500 грн., а за ст. 22 Конституції України права громадян не можуть бути скасовані або звужені без проведення всенародного референдуму. Отже право на мінімальний розмір моральної шкоди у розмірі 5 мінімальних зарплат за відсутності проведення такого референдуму залишається навіть після набрання сили ЦК України в 2004 році.

Нарешті суду слід мати на увазі й ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ», за яким він має виконати вимогу рішення ЄСПЛ від 30.01.2020р. у справі «Сукачев проти України» щодо компенсації шкоди не меншою, ніж в аналогічних випадках присуджує ЄСПЛ, що є ще одним мінімумом, якого вимагає вказана постанова ВП ВС.

Якщо ж остаточно вийти в даних правовідносинах за межи добра та зла, то при визначенні мінімального розміру відшкодування суд може навіть застосувати законодавство щодо фінансової системи й встановити відповідний мінімум в 1 копійку (0,01 грн.). Таке вирішення даної справи стане неперевершеною прикрасою місцевого судочинства.

При всьому цьому вважаю, що суд має в своєму рішенні у вигляді ухвали суду зазначити банківські реквізити заявника: Одержувач - ОСОБА_1 . Рахунок - НОМЕР_1 НОМЕР_2 Банк одержувача - AT КБ Приватбанк, Київ, Україна РНОКПП одержувача НОМЕР_3 . Призначення платежу - виплата за рішенням Жовтневого районного суду в м. Дніпро від «дата», -та самостійно направити його копію до ДКСУ, задля найшвидшого виконання вимог міжнародного права про гарантії компенсації за незаконне позбавлення заявника свободи.

У судовому засіданні 20.06.2022р. заявник надав пояснення про те, що суд повинен встановити мінімум самостійно. Зазначив, що дебати не потрібні, які і є розгляд цієї заяви. Вважав, що суд повинен виконати ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині, визнаній рішенням ЄСПЛ «Заїченко проти України № 2», де суд роз`яснює державі, у т.ч. судді Наумовій О.С. вимоги ст. 5 Конвенції про те, що слід компенсувати шкоду, а також ч. 5 ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права за незаконне позбавлення свободи. Але є недосконалість, неповнота та суперечливість законодавства щодо відшкодування шкоди і думки Великої Палати Верховного Суду, які він вважає ідіотичними, як і ухвалу судді Демидової С.О. про повернення позовної заяви, при тому, що йдеться у ній про позовну заяву. Чотири інстанції, де є особи із вадами мислення і розуму, що стає новими нормами, тому ним подана заява, де не потрібно зазначати відповідача. Суду треба визначитися, що є мінімальними розміром, можливо, це мінімальна заробітна плата. Але є рішення ЄСПЛ «Сукачов проти Укаїни», де встановлено, що мінімальний розмір, що присуджує ЄСПЛ у справі це 5000 Євро, «Гонгадзе проти України» - це 100000,00 євро. Є законодавство про фінансову систему, де мінімальний розмір це одна копійка. Суд може визначити і одну копійку, він буде лише радий. Розрахунки є в матеріалах справи, він достатньо все виклав.

Суд, вислухавши заявника, перевіривши матеріали справи в їх сукупності прийшов до наступного висновку.

Установлено таке.

Заявник у своїй заяві посилається на те, що він 29.07.2010р. був незаконно заарештований при провадженні справи про адміністративне правопорушення № 3-1720/10 Краногвардійським районним судом м. Дніпропетровська. Багато разів звертався до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди і востаннє - у справі № 201/10234/20, у які постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р., на думку заявника, встановлено, що він має право у «заявному» відшкодовувати мінімальну шкода на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Суд вважає за доцільне детально дослідити указану постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі № 201/10234/20.

Як видно зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі № 201/10234/20, у жовтні 2020 року ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994р. № 266/94-ВР (далі Закон № 266/94-ВР) звернувся до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним арештом, у розмірі 1 500 000,00 грн., мотивуючи тим, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2010р. його притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту терміном 15 діб.

У зв`язку із змінами до санкції ст. 185-3 КУпАП Законом України від 07.07.2010р. № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2010р. постанову цього ж суду від 29.07.2010р. приведено у відповідність із цим Законом, а саме: « ОСОБА_1 піддано адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, від адміністративного арешту звільнено».

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2010р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано зазначені постанови і провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 185-3 КУпАП закрито у зв`язку з недоведеністю вини останнього в скоєнні адміністративного правопорушення.

ОСОБА_1 вважає, що постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2010р. встановлено незаконність його арешту.

Крім цього, ОСОБА_1 посилався на те, що перед звільненням з-під арешту його було викрадено невідомими йому особами та поміщено у психіатричну лікарню, звідки його доставили до суду для оголошення судового рішення про звільнення та повторно доставили до місця арешту. Звідти через деякий час він остаточно був звільнений. Вважає такі дії незаконними, такими, що свідчать про позбавлення його свободи та порушення його прав.

Заявник зазначав, що протягом багатьох років він неодноразово звертався до суду з різними вимогами про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із зазначеними подіями і суди задовольняли його вимоги.

Вважав, що вказаними судовими рішеннями стягнено моральну шкоду, завдану лише окремим та другорядними порушеннями при здійсненні незаконного арешту, проте основна моральна шкода, якої було завдано ОСОБА_1 , оцінюється заявником у загальному розмірі 1 500 000,00 грн. та полягає у порушенні його прав при арешті та його відбуванні, приниженні честі, гідності та ділової репутації, необхідності докладання зусиль для налагодження звичного життя, погіршенні здоров`я тощо.

Враховуючи викладене та посилаючись на положення Закону № 266/94-ВР, пункт 5 статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, статтю 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, просив суд відшкодувати моральну шкоду в зазначеному ним розмірі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05.11.2020р. заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з недотриманням заявником вимог статей 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), а саме: не зазначено іншу сторону у справі, заява не містила підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17.12.2020р. позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу. Повертаючи заяву, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що недоліки, вказані в ухвалі про залишення заяви без руху, ОСОБА_1 не усунув, що є підставою для повернення заяви.

Оскаржуючи зазначену ухвалу суду першої інстанції, ОСОБА_1 посилався на те, що вказаний ним Закон, на підставі якого подана заява до суду, не містить вимог про звернення до суду на підставі цього Закону з позовною заявою, а тому вимоги ухвали суду першої інстанції про залишення його заяви без руху не відповідають закону та не могли бути ним виконані: він не міг зазначити відповідача у справі, оскільки у справі немає позивача.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.03.2021р. у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, а ухвалу суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційний суд, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, виходив з того, що Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, а тому така вимога може розглядатись у порядку позовного провадження, особа повинна звернутися до суду з позовною заявою, а суд позбавлений можливості на власний розсуд визначати відповідача у справі.

Заявник оскаржував указані ухвали у касаційному порядку, посилаючись на те, що Закон № 266/94-ВР дозволяє звернутися до суду саме із заявою про відшкодування моральної шкоди, без зазначення відповідача, а не лише із позовною заявою.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021р. справа прийнята до розгляду, від складу колегії суддів Третьої судової палати КЦС для вирішення правового питання - у якому виді провадження в порядку цивільного судочинства слід розглядати питання про визначення розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, що свідчить про необхідність конкретизації висновків. КСЦ, мотивуючи висновок про відступ від постанови Верховного Суду України від 24.04.2017р. справі № 760/23169/14-ц, вважав, що наявність у частині першій статті 13 Закону № 266/94-ВР посилання на те, що це питання вирішується «відповідно до чинного законодавства», дає підстави для висновку, що відповідне звернення про відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною першою статті 13 цього Закону, у випадку наявності спору про розмір відшкодування вирішується судом відповідно до чинного законодавства та розглядається в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, а не у безспірному порядку, як визначено Законом № 266/94-ВР. За відсутності у ЦПК України відповідних приписів щодо встановленого порядку розгляду судом заяв про визначення розміру шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, суд з урахуванням положень пункту 9 статті 10 цього Кодексу вправі застосувати закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону). Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Великою Палатою Верховного Суду перевірено, що судами установлені такі фактичні обставини справи. Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2010р. ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 185-3 КУпАП (накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту терміном 15 діб).

У зв`язку із змінами до санкції ст. 185-3 КУпАП Законом України від 07.07.2010р. № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2010р. постанову цього ж суду від 29.07.2010р. приведено у відповідність із цим Законом, а саме: « ОСОБА_1 піддано адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, від адміністративного арешту звільнено».

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2010р. у справі № 33-1085/2010 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня та від 03 серпня 2010 року скасовано. Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 185-3 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з недоведеністю його вини в скоєнні адміністративного правопорушення.

У серпні 2010 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до держави про відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000,00 грн у зв`язку з його незаконним утриманням у 2010 році.

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 27.12.2011р. у справі № 2-4709/11, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.09.2012р., стягнуто з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 17500,00 грн. У вказаному судовому рішенні встановлено спричинення заявнику моральної шкоди у зв`язку із зайвим перебуванням під арештом після заявленої вимоги про негайне звільнення.

Також ОСОБА_1 в 2018 році звертався до суду зі скаргою та просив визнати незаконним позбавлення його свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2010р. про його звільнення, а також попередню зміну місця відбування адміністративного арешту зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі.

Постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22.01.2018р., яка не оскаржувалася в апеляційному порядку і набула законної сили, було задоволено скаргу ОСОБА_1 та визнано незаконними дії щодо позбавлення його свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2010 року про звільнення від відбування адміністративного арешту, а також щодо зміни місця відбування адміністративного арешту зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі.

Також ОСОБА_1 у 2019 році звертався до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди, спричиненої співробітниками правоохоронних органів, у розмірі 15 000,00 євро. Заявник вважав, що постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2018р. було визнано незаконним його позбавлення свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2010р. про звільнення його з-під арешту, а також попередню зміну його місця відбування адміністративного арешту зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі.

А тому ОСОБА_1 вважав, що у зв`язку з незаконним позбавленням його свободи, а також триманням у невстановленому для цього місці було порушено його конституційні права, спричинено фізичний біль, моральні та душевні страждання, принижено його честь, гідність та ділову репутацію.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21.06.2019р. у справі № 201/1024/19, яка була залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.10.2019р., на його користь було стягнуто за рахунок коштів державного бюджету моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Суди, відшкодовуючи моральну шкоду на користь ОСОБА_1 , виходили з того, що заявнику внаслідок незаконних дій щодо позбавлення його свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2010р. про звільнення останнього від відбування адміністративного арешту, а також щодо зміни місця відбування адміністративного арешту останнього зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі було завдано моральної шкоди, факт спричинення якої знайшов своє об`єктивне підтвердження у судовому засіданні, у зв`язку із чим суди з урахуванням моральних та душевних страждань ОСОБА_1 стягнули на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 15.01.2020р. було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління державного казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі ДКС України) на ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21.06.2019р. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23.10.2019р. на підставі п. 5 ч. 2 ст. 394 ЦПК України, а саме у зв`язку з необґрунтованістю касаційної скарги.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 у справі, що переглядається, звернувся до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним арештом, у розмірі 1 500 000,00 грн.

Велика Палата Верховного Суду виклала таку позицію стосовно оскарження ухвал судів. Зокрема, щодо питання процесуальної форми звернення особи за відшкодуванням моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, та виду судового провадження цієї категорії справ

«91. Структура національного законодавства України та його загальний зміст свідчить про те, що процесуальні питання розгляду справ у судах можуть бути врегульовані не тільки процесуальними кодексами, а й нормативними актами, які за своєю загальною суттю хоч і не є процесуальними, однак, врегульовуючи матеріально-правові відносини, містять процесуальні норми, що стосуються процедур такого врегулювання.

92. Саме до таких нормативних актів відноситься й Закон № 266/94-ВР. Для визначення порядку виконання цього Закону було також прийнято наказ Міністерства юстиції України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 «Про затвердження Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі наказ № 6/5/3/41).

93. Відповідно до положень статті 3 цього Закону в наведених у статті 1 випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

94. Звертає на себе увагу правова термінологія цієї норми, яка у своїй диспозиції застосовує два терміни, спрямовані на відновлення порушених прав потерпілої особи: відшкодування та повернення.

95. При цьому положення статті 4 цього Закону визначають відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, за рахунок державного бюджету, повернення майна в натурі пунктом 2 , а в разі неможливості такого повернення відшкодування його вартості за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким його передано безоплатною.

96. Одночасно положення статті 4 цього Закону містять і підстави відшкодування моральної шкоди. Зокрема, відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

97. За положеннями частини першої статті 12 цього Закону, розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін із дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

98. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду до суду вищої інстанції в апеляційному порядку (частина друга статті 12 зазначеного Закону).

99. Таким чином, ці положення Закону за своєю правовою суттю є процесуальною нормою про орган, який уповноважений на розгляд певних звернень громадян, та порядок оскарження прийнятого цим органом рішення.

100. Зазначена норма Закону № 266/94-ВР відокремлює порядок відшкодування шкоди у вигляді заробітку та інших грошових доходів, які потерпілий втратив унаслідок незаконних дій, штрафів, стягнутих на виконання вироку суду, судових витрат та інших витрат, сплачених громадянином, та сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. При цьому положення цієї статті також визначають орган, уповноважений на прийняття рішення про відшкодування цих втрат, залежно від того, який орган досудового слідства, прокуратури чи суду приймав остаточне рішення у справі, крім касаційного та апеляційного суду.

101. Перелік уповноважених органів, до яких громадянин має право звернутись у кожному конкретному випадку, визначається пунктом 11 наказу № 6/5/3/41, який для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: 1) при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України відповідно до цих органів; 2) при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку до суду, який розглядав справу по першій інстанції; 3) при скасуванні постанови районного (міського) суду (судді) про накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт і закритті справи в районний (міський) суд (до судді), який розглядав справу про адміністративне правопорушення.

102. За загальним змістом цих норм, оскільки зазначені органи повинні винести постанову чи ухвалу, то можна зробити висновок, що відшкодування шкоди у таких випадках проводиться за спрощеною процедурою, адже при відшкодуванні цих витрат потерпіла особа вправі розраховувати на повне відшкодування відповідно до наданих нею документів.

103. Разом з тим зазначена норма не виключає і спору та передбачає право органу, що розглядає звернення про відшкодування витрат, не погодитись із заявленим розміром, прийняти постанову, з якою потерпіла особа не буде згодна, та право потерпілої особи на оскарження прийнято цим органом постанови до суду. Матеріальна шкода відповідно до статті 12 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню за ухвалою суду, то в разі незгоди потерпілої особи з такою ухвалою вона підлягає оскарженню у порядку, передбаченому ЦПК України.

104. Скаргу на постанову щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури, на вибір громадянина може бути подано до суду за місцем його проживання або за місцезнаходженням відповідного органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури. Сторони в цих справах звільняються від сплати судових витрат (стаття 14 Закону № 266/94-ВР). Заява про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої відповідно до цього Закону судом, подається у такому ж порядку.

105. Крім того, Законом № 266/94-ВР та наказом № 6/5/3/41 окремо визначено й порядок розгляду звернень про відшкодування моральної шкоди. Так, стаття 13 зазначеного Закону визначає питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно із частиною першою статті 12 зазначеного закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. При цьому цей Закон не передбачає розгляду вимог про відшкодування моральної шкоди іншими органами, зазначеними у цьому Законі, крім суду.

106. Відповідності до частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі ЦК України ) моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

107. При цьому у частинах другій та четвертій статті 23 ЦК України зазначені підстави для відшкодування моральної шкоди, яка може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи .

108. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

109. Крім того, Законом № 266/94-ВР також установлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини четверта та п`ята статті 4 цього Закону).

110. Зазначені положення цивільного законодавства застосовуються при визначенні підстав та розміру моральної шкоди, спричиненої потерпілій особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, та свідчать про обов`язкове встановлення під час відшкодування шкоди не тільки підстав для відшкодування, а й того, у чому саме полягала моральна шкода та виходячи з принципів розумності та справедливості при визначенні її розміру.

111. Разом з тим Законом № 266/94-ВР встановлено мінімальні гарантії держави на відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 4 Закону № 266/94-ВР провадиться за рахунок державного бюджету.

112. Крім того, наказ № 6/5/3/41 містить також положення щодо строків розгляду таких звернень, форми постанови уповноваженого на розгляд цього звернення органу, форми доказів, необхідних для підтвердження шкоди, строків та порядку оскарження прийнятих постанов тощо.

113. При цьому наказ № 6/5/3/41 також містить посилання на право суду призначити незалежну експертизу для визначення наявності у громадянина моральної шкоди, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі.

114. Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що заява про відшкодування моральної шкоди розглядається тільки судом з урахуванням фактичних обставин щодо наявності моральної шкоди в межах, встановлених саме цивільним законодавством, з дослідженням доказів, у тому числі висновків експертизи. Такі процесуальні дії суду притаманні змагальному процесу, яким є за чинними на цей час процесуальними кодексами саме позовне провадження.

115. Слід при цьому звернути увагу на те, що стаття 136 ЦПК УРСР 1963 року «Прийняття заяви», яка діяла на час прийняття Закону № 266/94-ВР та час прийняття наказу № 6/5/3/41, зазначала, що суддя одноособово вирішує питання про прийняття заяви у цивільній справі, суддя відмовляє в прийнятті заяви. Одночасно стаття 137 ЦПК УРСР 1963 року визначала форму позовної заяви, відносно якої суддя мав право здійснити дії, зазначені у статті 136 цього Кодексу.

116. Лише у ЦПК України 2004 року, як і в наступних редакціях цього Кодексу, у параграфі 1 глави 1 розділу 3 розмежовуються поняття «заява у позовному провадженні» та «позовна заява».

117. За таких обставин термін «заява» при зверненні потерпілої особи до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди у сенсі Закону № 266/94-ВР та наказу № 6/5/3/41 слід розуміти як вимогу про відшкодування шкоди, і такі справи слід розглядати за правилами позовного провадження. При цьому не має значення назва такої вимоги, якщо з її змісту вбачаються усі складові елементи відповідно до вимог статті 175 ЦПК України.

118. При цьому позивачем у цих справах повинна бути потерпіла особа, а відповідачем держава в особі відповідного органу.

119. Державне казначейство України не може бути окремим відповідачем у цих справах, оскільки належним відповідачем у цих справах є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15).

120. У полі правового аналізу в цій справі постають такі правові проблеми: чи може розглядатися судом заява про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, за відсутності оформленої відповідно до вимог статті 175 ЦПК України позовної заяви, що підлягає розгляду в позовному провадженні; чи існує між сторонами цих правовідносин спір про право.

121. Правовий спір це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права.

122. Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

123. При цьому перелік справ, які розглядаються в порядку окремого провадження, міститься в частинах другій та третій статті 293 ЦПК України. Разом з тим, як випливає зі змісту частини третьої цієї статті, у порядку окремого провадження розглядаються також і інші справи у випадках, встановлених законом.

124. Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

125. Таким чином, вирішальним питанням, що постає перед судами при зверненні особи до суду з відповідною заявою, що за формою і змістом не відповідає позовній заяві, є те, чи існує в спірних правовідносинах спір про право.

126. Дуалізм окремого і позовного провадження полягає в різній сутності та специфічній матеріально-правовій природі, яка визначається певними особливостями об`єктів та способів судового захисту.

127. У цьому сенсі звертає на себе увагу положення частини третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР, за змістом якої відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

128. Зазначена норма містить мінімальну гарантію потерпілій особі гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який повинні визначити суди у будь-якому випадку. Визначення мінімального розміру моральної шкоди свідчить про неможливість спору щодо її розміру, якщо потерпілою особою заявлено позовну заяву (заява) про відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі, а відтак і неможливість оцінки будь-яких доказів, що впливають на її розмір.

129. Відповідно до положень статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

130. Разом з тим відповідно до статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

131. Передбачене статтею 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

132. Відтак моральна шкода у цих правовідносинах у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України та статтею 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодовується особі, щодо якої допущено передбачені статтею 1 цього Закону дії без встановлення вини органу, що відповідає за відшкодування такої шкоди. Факт спричинення моральної шкоди, як і її розмір, що перевищує мінімально встановлений законом, підлягають встановленню та доведенню при розгляді відповідної вимоги, поданої у будь-якій формі з дотриманням необхідних, передбачених статтею 175 ЦПК України елементів у позовному провадженні.

Щодо суті спору

133. У справі, що була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним арештом, у розмірі 1 500 000,00 грн. Вказаний розмір не є мінімальним розміром відшкодування моральної шкоди, що встановлений законом, а значно більший від гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, який повинен визначити суд у будь-якому випадку. У зв`язку із зазначеним, із врахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної вище, такі вимоги підлягають розгляду в порядку позовного провадження, де позивачем є сама потерпіла особа ( ОСОБА_1 ), відповідачем має бути держава в особі відповідного органу.

134. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з недотриманням заявником вимог статей 175, 177 ЦПК України.

135. Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. ОСОБА_1 при зверненні до суду не зазначив особу-відповідача у справі або інших осіб, що зацікавлені в розгляді справи, а тому позивачу необхідно зазначити в позовній заяві повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти (пункт 2 статті 175 ЦПК України).

136. Заява також не містить підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. У разі надання уточненої заяви із зазначенням іншої сторони у справі необхідно також надати її копію відповідно до кількості відповідачів (пункт 10 частини третьої статті 175 ЦПК України).

137. ОСОБА_1 не виконав зазначених вимог ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року.

138. Ухвала направлена заявнику 05 листопада 2020 року та отримана ним 02 грудня 2020 року

139. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року, яка залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2021 року, заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

140. Повертаючи заяву, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що недоліки, вказані в ухвалі про залишення заяви без руху, ОСОБА_1 не усунув, що є підставою для повернення заяви.

141. Таким чином, на думку суду першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, оскільки Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положення статей 15, 16 ЦК України є , зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18).

142. Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

143. Згідно із частиною п`ятою статті 185 ЦПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів із дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

144. Відповідно до частини шостої статті 185 ЦПК України про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено.

145. Згідно із частиною сьомою статті 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

146. З огляду на зазначене суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі правильно вважали, що у контексті цієї справи та своєї заяви ОСОБА_1 мав звернутися до суду з вимогою саме в порядку позовного провадження з дотриманням вимог, передбачених положеннями статей 175, 177 ЦПК України, а тому оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

147. Доводи касаційної скарги про те, що Закон № 266/94-ВР дозволяє звернутися до суду саме із заявою про відшкодування моральної шкоди без зазначення відповідача, а не лише з позовною заявою, є безпідставними, оскільки, як зазначалося вище, у цьому випадку заявник просить про відшкодування моральної шкоди в більшому розмірі, ніж визначений частиною третьою статті 13 цього Закону, що вимагає доведення визначеного ним розміру на підставі наданих ним доказів. При цьому орган державної влади, що представляє державу у цих правовідносинах, у свою чергу має право на спростування цього розміру.

148. Крім того, як убачається з тексту ухвали суду першої інстанції про залишення заяви без руху, ОСОБА_1 відповідно до пункту 10 частини третьої статті 175 ЦПК України повинен був зазначити підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Зазначена вимога суду з огляду на неодноразові звернення ОСОБА_1 до суду з вимогами про відшкодування шкоди у зв`язку з подіями, що стали підставою звернення й у справі №201/10234/20, не є занадто формальною та необґрунтованою, оскільки відсутність таких відомостей створювало ризики повторного притягнення осіб, що є учасниками цих правовідносин, до цивільної відповідальності за ті ж самі дії. До таких саме наслідків могло призвести незазначення заявником відповідача за його вимогами.

149. При цьому слід зауважити, що незазначення ОСОБА_1 відповідача за поданими вимогами позбавляє в подальшому суд у випадку встановлення його неналежності здійснити процесуальні дії щодо його заміни на належного відповідача, оскільки таких правомочностей, як притягнення відповідача до участі у справі за власною ініціативою, у суду не передбачено процесуальним законом, що порушує принцип незалежності та безсторонності суду у поєднанні з принципом диспозитивності.

150. Решта доводів касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій також не спростовують і на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, а тому Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін».

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду постановила Ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2021 року залишити без змін.

Вирішуючи вимоги заявника, суд звертає увагу на предмет дослідження, який був у постанові Великої Падати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі № 201/10234/20. Предметом дослідження було питання, що становить виключно правову проблему - це порядок розгляду звернень, заяв (позовів) про відшкодування шкоди, спричиненої потерпілій особі внаслідок її незаконного засудження, притягнення до кримінальної відповідальності, затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту тощо у контексті застосування положень Закону № 266/94-ВР та їх співвідношення із процесуальними нормами цивільного судочинства.

У даній справі вищий суд дійшов висновку, що моральна шкода у цих правовідносинах у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України та статтею 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодовується особі, щодо якої допущено передбачені статтею 1 цього Закону дії без встановлення вини органу, що відповідає за відшкодування такої шкоди. Факт спричинення моральної шкоди, як і її розмір, що перевищує мінімально встановлений законом, підлягають встановленню та доведенню при розгляді відповідної вимоги, поданої у будь-якій формі з дотриманням необхідних, передбачених статтею 175 ЦПК України елементів у позовному провадженні.

У справі, що була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ОСОБА_1 звертався із заявою про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 500 000,00 грн., який не є мінімальним розміром відшкодування моральної шкоди, що встановлений законом, а значно більший від гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, який повинен визначити суд у будь-якому випадку. Тому ці вимоги підлягають розгляду в порядку позовного провадження, де позивачем є сама потерпіла особа ( ОСОБА_1 ), а відповідачем має бути держава в особі відповідного органу.

Тому постановою Великої Палати Верховного Суду Ухвалу від 08.02.2022р. залишено без змін ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17.12.2020р. і постанову Дніпровського апеляційного суду від 01.03.2021р., якою повернуто заяву ОСОБА_1 у зв`язку із недотриманням вимог статей 175, 177 ЦПК України.

Зважаючи на ці висновку, як вказує заявник, він звернувся до суді із заявою, у якій просив компенсувати моральну шкоду, завдану незаконним арештом 29.07.2010р.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заявник не надав суду жодного судового рішення, у т.ч. й тих на які посилався. Вважав, що є обов`язком суду самостійно збирати докази, визначати підстави його заяви.

Водночас, судом, за результатом дослідження Єдиного державного реєстру судових рішень України, судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2011р. у справі № 2-4709/11, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.09.2012р., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України про відшкодування шкоди стягнуто з Державного Казначейства України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 17 500 грн.

Зі змісту рішень суду у справі № 2-4709/11 видно, що судом у цій справі установлено, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2010р. ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.185-3 КУпАП та накладено стягнення у вигляді адміністративного арешту терміном 15 діб. Підставою притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 став протокол про адміністративне правопорушення, складений за фактом надіслання 27.07.2010 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська запиту ОСОБА_1 з текстом, що містить образливі висловлювання в адресу суддів цього суду.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2010 року приведена у відповідність до вимог ст. 185-3 КУпАП попередня постанова, змінено санкцію шляхом зазначення такого тексту: « ОСОБА_1 вважати підданим адміністративному стягненню за правопорушення передбачене ч. 1 ст.185-3 КУпАП, від адміністративного арешту звільнити».

Вказані постанови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська скасовані із закриттям провадження апеляційним судом Дніпропетровської області постановою від 27.08.2010 року.

В постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області надано оцінку діям суду при розгляді адміністративного матеріалу відносно ОСОБА_1 , а саме винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності в порушення вимог ст. ст. 185-1, 251, 273 КУпАП, ст. 69 Конституції України, тобто при недоведеності вини ОСОБА_1 .

Відбування ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 15 діб в межах справи про адміністративне правопорушення №3-1720/10, накладеного постановами Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29.07.2010 року та 03.08.2010 року, підтверджується матеріалом відносно ОСОБА_1 , складеному Спецприймальником для утримання осіб, підданих адмінарешту при ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області.

Так, відповідно цього матеріалу, оглянутого в судовому засіданні, а саме протоколу особистого огляду та огляду речей від 29.07.2010 року, у ОСОБА_1 у спецпримальнику ДМУ було вилучено особисті речі та ознайомлено з правами та обов`язками; 03.08.2010 року речі було повернуто.

Разом з тим, вищезазначений матеріал свідчить про те, що до начальника Спецприймальника для утримання осіб, підданих адмінарешту при ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з вимогою про видачу ОСОБА_1 звертався в.о. начальника Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, яке було задоволено за резолюцією від 03.08.2010 року.

Правовими підставами для задоволення позову слугували норми статті 23, 1167 ЦК України, Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також норми статей 1, 4, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Судом було встановлено, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2010р. ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 185-3 КУпАП та накладено стягнення у вигляді адміністративного арешту терміном 15 діб, строк відбуття якого спливав 12.08.2010 року.

Вказану постанову скасовано апеляційною інстанцією лише 27.08.2010р., тобто після спливу строку адміністративного арешту, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині порушення його права на судовий захист шляхом оскарження постанови суду в апеляційному порядку, що є прямим запереченням прав, встановлених ст.55 Конституції України.

Суд, дослідивши обставини та матеріали справи, встановив факт незаконного затримання ОСОБА_1 та його незаконного арешту, та викликаного такими обставинами порушення його права, гарантованого ст. 55 Конституції України, а саме права на апеляційне оскарження судового рішення, внаслідок чого порушено його право на судовий захист.

При визначенні розміру відшкодування суд виходив з доведеності фізичних і душевних страждань позивача, спричинених порушенням його права, включно із зайвим перебуванням під арештом після заявленої вимоги про негайне звільнення; додаткових зусиль позивача у налагодженні його стосунків з оточуючими, що були обумовлені порушенням конституційних прав позивача, доведеністю чинними судовими рішеннями ступеня вини відповідача, іменем якого порушувались права позивача; оцінки особистості позивача, який є відомим фахівцем у кількох галузях права; несприятливості для відновлення та захисту прав позивача умов, в яких він здійснював такий захист, зокрема, при перебуванні під арештом; шкоди, завданої ділової репутації позивача, при порушенні його прав.

Відповідна оцінка розміру шкоди також обумовлена встановленням цих самих обставин ухвалою Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 30.11.2011р. про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої при незаконному адміністративному затриманні позивача 29.07.2010р. у розмірі 10000 грн. й ці обставини згідно зі ст. 61 ЦПК України не доказуються.

Також за результатом дослідження Єдиного державного реєстру судових рішень України, судом встановлено, що ухвалою Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 30.11.2011р. у справі № 2-10177/11 за заявою ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди з коштів державного бюджету 10 000, 00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.07.2012р. ухвалу Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 30.11.2011р. у справі № 2-10177/11 скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд порушив порядок відшкодування кошів за рахунок державного бюджету за заявою громадянина.

За наслідками нового розгляду, ухвалою Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 05.12.2012р. у справі № 412/10440/2012 заяву ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди з коштів державного бюджету 10 000, 00 грн.

Предметом судового розгляду у цій справі було відшкодування шкоди внаслідок незаконного затримання та арешту 29.07.2010р. Так, у своїй заяві ОСОБА_1 як на обставину відшкодування шкоди посилався на те, що 29.07.2010р. при виході з під`їзду будинку АДРЕСА_1 його було затримано невідомими особами, які були співробітниками міліції в цивільному та застосували до нього спеціальний засіб наручники, після чого посадили його у мікроавтобус та доставили його в приміщення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, де у відношенні нього дільничний інспектор міліції ОСОБА_2 склав протокол про адміністративне правопорушення, передбаченого ст. 185-3 ч.1 КпАП України, і в той же день постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська його заарештували строком на 15 діб. Не погодившись з незаконним затриманням ОСОБА_1 до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська була подана скарга. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2011 року скаргу ОСОБА_1 було задоволено та визнано незаконним його затримання.

Правовими підставами для задоволення заяви слугували норми статті 23, 1167 ЦК України, Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також норми статей 1, 4, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Також у судовому засіданні заявник посилався й на те, що факт незаконного позбавлення свободи установлений й постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2018р. у справі № 201/159/18.

Суд звертає увагу на те, що у вищенаведеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. перевірено, що ОСОБА_1 у 2019 році звертався до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди, спричиненої співробітниками правоохоронних органів, у розмірі 15 000,00 євро. Заявник вважав, що постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2018р. було визнано незаконним його позбавлення свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2010р. про звільнення його з-під арешту, а також попередню зміну його місця відбування адміністративного арешту зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі.

А тому ОСОБА_1 вважав, що у зв`язку з незаконним позбавленням його свободи, а також триманням у невстановленому для цього місці було порушено його конституційні права, спричинено фізичний біль, моральні та душевні страждання, принижено його честь, гідність та ділову репутацію.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21.06.2019р. у справі № 201/1024/19, яка була залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.10.2019р., на його користь було стягнуто за рахунок коштів державного бюджету моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Відтак, не зважаючи на наявність остаточних судових рішень, якими вже надана оцінка порушенню прав заявника відповідними органами внаслідок незаконного затриманні й арешту 29.07.2010р., заявник знову звернувся до суду із заявою про компенсацію моральної шкоди за цією ж подією, однак у формі заяви - про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконним арештом 29.07.2010р.

У своїй заяві та під час розгляду справи ОСОБА_1 не повідомив суду про наявність вказаних судових рішень, та наполягав на тому, що шкода за цими подіями йому так і не відшкодована державою. Посилався при цьому на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі № 201/10234/20, яка, на його думку вказує суду як слід відшкодувати йому шкоду у мінімальному розмірі у «заявному» проваджені.

Заявник поза увагою залишив той факт, що у вказаній постанову Великої Палати Верховного Суду предметом правового дослідженні був порядок розгляду звернень, заяв (позовів) про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок незаконного засудження, притягнення до кримінальної відповідальності, затримання, накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту тощо у контексті застосування положень Закону № 266/94-ВР та положень про окреме і позовне провадження, а не розгляд його вимог про відшкодування шкоди по суті. Заявник оскаржував ухвалу суду про повернення заяви.

При цьому, у своїй постанові від 08.02.2022р. Велика Палата Верховного Суду чітко роз`яснила, що у разі ж звернення із заявою про відшкодування мінімальної гарантії (гарантованого державою мінімального розміру моральної шкоди), що свідчить про неможливість спору щодо її розміру, таку заяву можливо розглядати відповідно до положень ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР за відповідною заявою.

У разі ж звернення до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди у розмірі, який не є мінімальним у розумінні вказаного Закону, такі вимоги підлягають розгляду в порядку позовного провадження, де позивачем є сама потерпіла особа ( ОСОБА_1 ), відповідачем має бути держава в особі відповідного органу.

Як установлено з Єдиного державного реєстру судових рішень України, ОСОБА_1 вже скористався таким правом у 2011 році, звернувшись у порядку позовного провадження до суду із позовом до Держави України про відшкодування моральної шкоди (справа № 2-4709/11) і отримав рішення про відшкодування моральної шкоди 17 500 грн., скористався правом, звернувшись у 2011 році також із заявою про відшкодування моральної шкоди (справа № 412/10440/201) і отримав ухвалу про відшкодування моральної шкоди з коштів державного бюджету 10 000, 00 грн., скористався правом, звернувшись у 2019 році із заявою про відшкодування моральної шкоди, спричиненої співробітниками правоохоронних органів, у розмірі (справа № 201/1024/19), і отримав ухвалу про відшкодування за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.

Вказані судові рішення набули статусу остаточних.

Заявник сам у заяві від 26.05.2022р. вказував, що багато разів звертався до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди. Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду із вимогами про компенсацію моральної шкоди внаслідок незаконного арешту 29.07.2010р. і відповідними судовими рішеннями на його користь така шкода стягнута.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.

Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/39, ECHR 2003-IX, пункт 46 рішення ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» № 32053/13).

Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Враховуючи викладене, здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили та є чинним, є порушенням принципу правової певності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що заява ОСОБА_1 про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконним арештом 29.07.2010р. зводиться фактично до перегляду остаточних рішень суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, у зв`язку із чим вимоги заявника задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76 - 81, 89, 259, 263 - 263 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконним арештом 29 липня 2010 року - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний тест ухвали складений 24 червня 2022 року.

Суддя Наумова О.С.