Єдиний унікальний номер 229/5724/21
Номер провадження 2/229/124/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2022 року Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Гонтар А.Л.,

при секретарі судового засідання Тертичної Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дружківка цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства ' Перший український міжнародний банк' до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічному позові ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" про захист прав споживачів, про визнання договору частково недійсним, покладення зобов`язання виконати певні дії ,

ВСТАНОВИВ:

18 жовтня 2021 року року позивач звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що АТ "ПУМБ" звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 28599,95 грн. заборгованості за кредитним договором № 501 від 09 липня 2019 року, оскільки відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання .

Заборгованість складається з наступного:

- заборгованість за кредитом - 5856,94 грн.,

-заборгованість за процентами - 0,10 грн.,

- заборгованість за комісією - 22742, 91 грн.

Просять стягнути з відповідача на користь банку заборгованість у сумі 28599, 95 грн. та судовий збір у сумі 2270 грн. (а.с.1-2).

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 29 жовтня 2021 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 17 листопада 2021 року (а.с. 61-62).

25 листопада 2021 року до Дружківського міського суду Донецької області надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_1 , відповідно до якого просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Згідно відзиву на позовну заяву, ОСОБА_1 вказала на наступне. Пунктом 4 кредитного Договору встановлено, що розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 3,99%. При цьому у Договорі не зазначено за які саме послуги з обслуговування кредитної забогованості надаються позичальнику, за які сплачується така комісія.

Графіком платежів за Договором № 01 від 09 липня 2019 року встановлено схему повернення Споживчого кредиту рівними платежами, по 2447,13 грн. щомісяця, з яких комісія за обслуговування кредитної заборгованості -1197,00 грн. щомісяця.

Тобто від щомісячного платежу 2447,13грн. комісія становить 11 97,00грн., що становить 48,917% від щомісячної суми повернення кредиту.

Пунктом 5.7.3 Частини 5 Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (в редакції від 12.06.2019року) визначено: Комісія за обслуговування кредитної заборгованості за Споживчим кредитом встановлюється за послуги Банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо Споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується щомісячно в термін сплати процентів за користування Споживчим кредитом за відповідний розрахунковий період, у розмірі, вказаному в Заяві на приєднання до Договору, від початкової (наданої) суми Споживчого кредиту (база розрахунку комісії). Комісія за обслуговування кредитної заборгованості за наданим Споживчим кредитом розраховується за повний місяць у якому відбувається повернення заборгованості. Під повним місяцем, у цій частині 5 Розділу II цього Договору, розуміється період, який визначається від попереднього до наступного терміну (дати) платежу згідно з Графіком платежів.

Тобто комісія за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,99% на місяць (47,88% на рік) від початкової суми Споживчого кредиту, в сумі 1197,00грн. на місяць, встановлена за послуги Банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо Споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту.

При цьому відповідно п.5.7.4 Частини 5 Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (в редакції від 12.06.2019року) передбачено, що комісія за внесення готівкових коштів за споживчим кордитом в касі банку без використання картки в сумі до 5000грн. встановлюється в розмірі 1 (одного) відсотка від суми платежу, але не менше 10 (десяти) гривень.

Умова Договору про сплату комісії за зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо Споживчого кредиту передбачає подвійну сплату комісії банку позичальником, що жодним чином не відповідає моїм інтересам, та свідчить Про дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Умова Договору про сплату комісії за послугу Банку з надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту оскільки передбачає плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч. 1 ст. П Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином, вимоги щодо стягнення заборгованості по оплаті комісії за обслуговування кредитної заборгованості є необгрунтованими, в частині стягнення плати за послугу Банку за зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо Споживчого кредиту, та є стягнення плати за послугу Банку з надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту.

Відповідно Договору № 01 комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 09 липня 2019 року, було надано Споживчий кредит в розмірі 30000,00грн. строком на 24 місяці, та передбачено повернення коштів щомісячними рівними платежами.

Відповідачем виконано умови договору, щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків, в повному обсязі, що також визнається і позивачем, оскільки в обґрунтування позовних вимог, позивачем надано до позову виписку по рахунку за Споживчим кредитом.

З виписки по особовому рахунку за Споживчим кредитом від 09 липня 2019 року, вбачається, що за період зі 09 липня .2019 року по 27 вересня 2021 року, на погашення заборгованості було сплачено позичальником 30131,06 грн.

Таким чином, обов`язок позичальника, щодо повернення фактично отриманої суми кредиту, та обов`язок по сплаті процентів за користування кредитом, виконано в повному обсязі станом на 06 липня 2021 року.

Договір № 01 комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 09 липня 2019 року, було укладено строком на 24 місяці, останній платіж мав бути зроблений до 9 числа липня місяця 2021 року.

Отже, відповідачем в повному обсязі виконано умови Договору по поверненню фактично отриманих від АТ «ПУМБ» грошових коштів в розмірі 30000,00грн., та по сплаті відсотків за користування кредитом, в межах строків, що передбачені договором, тобто до 09 липня 2021 року.

Оскільки вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по оплаті комісії за обслуговування кредитної заборгованості є необгрунтованими, та суперечать вимогам законодавства, наявні юридичні підстави для визнання договору в частині умов по оплаті комісії, недійсними.

Таким чином, відповідач, вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до неї про стягнення заборгованості за Договором № 01 комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 09 липня 2019 року (а.с.79-81).

Також 25 листопада 2021 року до Дружківського міського суду надійшла зустрічна позовна заява від ОСОБА_1 до АТ "ПУМБ" про захист прав споживача, відповідно до якої вона просила визнати частково недійсним Договір комплексного банківського обслоговування фізичних осіб № 01 від 09 липня 2019 року, укладений між товариством «Перший український міжнародний банк» та нею, а саме, в частині зобов`язання сплачувати щомісячну комісею зі обслуговування кредитної заборгованості.

3обов`язати акціонерне товариство «Перший український Міжнародний Банк" здійснити перерахунок кредитних зобов`язань по договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 100135 09.07.2019 року, без врахування щомісячної комісії за обслуговування заборгованості, починаючи з 09 липня 2019 року (а.с.122-125).

22 грудня 2021 року до Дружківського міського суду Донецької області від представника позивача надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1 на позовну заяву.

Представник позивача обґрунтував відповідь наступним чином. 09 липня 2019 року ОСОБА_1 отримала 30000 грн. строком на 24 місяці з графіком платежів. Відповідач вважає, що нарахування комісії є безпідставним, але відповідач підписала заяву, чим погодилась з її умовами та фактично отримала кредитні кошти. В останьому абзаці заяві зазначено, що всі умови ДКБО відповідачу зрозумілі та не потребують додаткового тулмачення. Заборгованість відповідача перед банком підтверджується розрахунком (а.с.99-104).

10 січня 2022 року до Дружківського міського суду надійшли заперечення на відповідь позивача від ОСОБА_1 (а.с.111-117).

22 лютого 2022 року було винесено ухвалу про об`єднання позову АТ "ПУМБ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ "ПУМБ" про захист прав споживача в одне провадження (а.с.154-155).

01 листопада 2022 року до Дружківського міського суду надійшов відзив АТ "ПУМБ" на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 про захист прав споживача, відповідно до якого вони просили відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог (а.с.164-169).

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 17 листопада 2022 року справу призначено до розгляду по суті на 02 грудня 2022 року (а.с. 184-185).

Представник позивача АТ "ПУМБ" не з`явився у судове засідання, надав суду заяву з клопотанням розглядати справу за відсутності представника банку. В разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с. 73, 86,91,157,163,186 ).

Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено належним чином, надала заяву з клпотанням розглядати справу без її участі, просила задовольнити зустрічний позов та відмовити у позові банку (а.с.183).

З огляду на це, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд, вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у суду доказів, без фіксації судового процесу.

Суд, дослідивши докази по справі зробив наступний висновок.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом установлено та це підтверджується матеріалами справи, що 09 липня 2019 року між АТ ПУМБ, як кредитодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено кредитний договір № 501, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 30 000,00 грн., зобов`язавшись повернути кредит щомісячними платежами протягом 24 місяців, тобто до 09 липня 2021 року, сплативши 0,01 % річних за користування кредитом, а також комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,99 % від суми кредиту щомісяця. Вказане підтверджуються копією заяви відповідача про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка містить наведені умови кредитного договору, копією паспорту споживчого кредиту, підписаного відповідачем, копією меморіального ордеру про отримання коштів, а також випискою про рух коштів на рахунку позичальника (а.с.5,27,30-57,171,173).

Також судом установлено, що на відміну від кредитодавця позичальник належним чином свої договірні зобов`язання не виконував, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за кредитним договором, яку позивач, користуючись правом вимоги дострокового повернення кредиту, своєю письмовою вимогою (повідомленням) від 22 липня 2020 року просив відповідача погасити в досудовому порядку, здійснивши дострокове повернення кредиту до 29 липня 2020 року (а.с.26).

Однак, відповідач таке погашення не здійснила, внаслідок чого у неї перед позивачем утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути в загальному розмірі 28599,95 грн., з яких: 5856,94 грн. заборгованість за тілом кредиту; 0,10 грн. заборгованість за процентами; 22742,91 грн. заборгованість за комісією, зазначаючи такі суми у позові та у розрахунку (а.с.1-2,30-33).

Відповідно до розрахунку заборгованості, вона становить 28599,95 грн., а саме, заборгованість за кредитом - 5856,94 грн., заборгованість за процентами - 0,10 грн., заборгованість за комісією - 22742,91 грн. (а.с. 30-33).

Таким чином, всупереч умовам кредитного договору відповідач належним чином не виконувала своїх зобов`язань за договором.

До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтями 8, 9 Закону України Про споживче кредитування визначено, що кредитодавець має право включати до умов кредитного договору обов`язок позичальника сплачувати на користь кредитодавця комісії, пов`язані з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Встановивши зазначені обставини у справі, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач зобов`язався прийняти грошові кошти та повернути їх частинами у визначений договором строк, а також сплатити відповідні проценти у погодженому сторонами розмірі за користування такими кредитними коштами. Доказів повернення в повному обсязі грошових сум кредитору у вигляді тілу кредиту або відсотків матеріали справи не містять.

Як вбачається із змісту кредитного договору між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості (пункт 4 кредитного договору).

Підпис відповідача під договором свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, загальними умовами кредитування, іншою інформацією надання якої передбачено чинним законодавством України.

Аналізуючи встановлені на підставі наявних доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за кредитним договором № 501 від 09 липня 2019 року, приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи знайшов підтвердження факт укладення між сторонами даного кредитного договору із дотриманням вимог законодавства щодо його змісту та форми, а також встановлено невиконання відповідачем, на відміну від позивача, своїх зобов`язань за даним кредитним договором, що зумовило виникнення у відповідача заборгованості за кредитом, а у позивача права вимагати від відповідача повернення кредиту, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню шляхом стягнення кредитної заборгованості в загальному розмірі 28599,95 грн., з яких: 5856,94 грн. заборгованість за тілом кредиту; 0,10 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 22742,91 грн. заборгованість за комісією за обслуговування кредитної заборгованості.

Доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що позивачем не обґрунтовано нараховано комісію за обслуговування суд відхиляє як безпідставні, як такі, що спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставини по справі.

Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; первісний кредитор надав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані відповідачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Отже, підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 посвідчила свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Відповідач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту до вільно обраної ним фінансової установи, а саме АТ ПУМБ, отримавши від останньої всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору.

Суд зауважує, що кредитний договір № 501 між сторонами був укладений 09 липня 2019 року, кредитні кошти були отримані позичальником на споживчі потреби, що підтверджується як кредитним договором так і паспортом споживчого кредиту. Кредит було видано на споживчі потреби, отже особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України Про захист прав споживачів.

Так, законодавство, що регулює порядок укладення договорів споживчого кредитування в Україні, зазнало змін в 2017 році з прийняттям Закону України Про споживче кредитування, тобто саме з цього часу, законодавець залишив за банком можливість встановлення комісії під час укладення кредитних договорів.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідачу до підписання ним кредитного договору № 501 було надано на ознайомлення паспорт споживчого кредиту, в якому чітко доведено до відома позичальника суму кредиту та умови його отримання, зокрема обов`язок сплати позичальником процентів за користування кредитом в розмірі 0,01 %, щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 3,99 % від суми кредиту. Визначено, що реальні витрати по кредиту складають 28731,1 грн. та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача за весь строк користування у 58731,1 грн. (а.с.173).

Отже, паспорт споживчого кредитування, скріплений підписом ОСОБА_1 , підтверджує отримання нею всіх пояснень та інформації, необхідної для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором.

За змістом статей 6, 626, 627, 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносини із банком, натомість відповідач погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Тобто, підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 засвідчила, що погодилась на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України Про споживче кредитування споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

ОСОБА_1 , ознайомившись з умовами паспорта споживчого кредитування та кредитного договору, мала реальну можливість відмовитися від укладення останнього та на момент його підписання щодо спірних умов договору не заявляла, у подальшому виконувала його умови та покладені на неї договірні зобов`язання, сплачуючи кредит, що свідчить про свідоме визнання відповідачкою умов договору, в тому числі його оспорюваних умов.

Доказова сила паспорта споживчого кредиту у спорах, що виникають з кредитних відносин.

Виникнення договору варто пов`язувати саме із наявністю єдиного вольового акта. За своєю формою сама оферта досить подібна та містить багато ознак правочину, оскільки є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відмінність полягає лише у тому, що воля оферента спрямована не на настання лише тих цивільних прав та обов`язків, що сконцентровані в самій оферті, а на досягнення в остаточному варіанті консенсусу між двома сторонами, що втілюється в договорі.

Пропозиція оферента містить положення, що ця сторона вважатиме себе зобов`язаною в разі її прийняття протилежною стороною. І в цьому проявляється самостійне правове значення оферти, що вже містить зобов`язання оферента на майбутнє, яке набуде чинності в разі прийняття його акцептантом протягом строку для вчинення акцепту.

В оцінці у спірних правовідносинах паспорту споживчого кредиту як оферти варто враховувати також і те, що у ньому визначений строк дії цієї пропозиції банку споживачеві щодо конкретних банківських продуктів/послуг. Так, банк зазначив, що інформація, яка міститься у паспорті споживчого кредиту, є актуальною станом на 09 липня року (а.с.173), що характеризує паспорт саме як конкретизовану оферту.

Отже, оферта це пропозиція однієї зі сторін майбутнього договору укласти цей договір, що містить відомості про його істотні умови, адресована конкретній особі або особам, виражає намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною в разі її прийняття протилежною стороною протягом визначеного оферентом строку.

Положення статті 641 ЦК України дозволяють зробити висновок, що не будь-яка пропозиція укласти договір може вважатися офертою. Оферта повинна відповідати певним вимогам (які одночасно є і її ознаками): адресуватися конкретній особі (особам); бути достатньо визначеною; виражати намір особи, яка її зробила, укласти договір з адресатом, яким буде прийнято пропозицію; містити істотні умови, на яких передбачається укласти договір. Найважливішою вимогою, що висувається до оферти, вважається достатня визначеність пропозиції укласти договір. Це означає, що з її змісту адресат здатен зробити правильний висновок про волю оферента.

Відповідно до частин першої та другої статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до зазначених у пропозиції умов договору (надала послуги, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не зазначене в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Акцепт такою самою мірою виражає волю особи, як й пропозиція. Вимоги до акцепту витікають з його особливостей як рефлекторного волевиявлення. Стандартна ситуація полягає в тому, що акцепт набуває юридичної сили, якщо він повний, тобто виражає схвалення усьому, що зазначено в оферті, й безумовний, тобто не містить жодних додаткових умов.

Зазвичай акцепт повинен бути беззастережним, тобто виражати повну згоду з офертою. Зрозуміло, передбачається умова, що оферта вступить в дію та буде відповідати тим вимогам, що до неї висуваються. З огляду на це, якщо оферта містить потрібний мінімум умов, передбачених законом та тих, що випливають зі змісту відносин, та адресат оферти висловив беззастережну згоду з нею у своїй відповіді, акцепт набуває сили й договір вважається укладеним.

При цьому, якщо на оферту висловлено безумовну та повну згоду акцептантом, то договір вважатиметься укладеним на таких умовах, а нові додаткові умови, які висуваються однією зі сторін у наступному листуванні, можуть розглядатися лише як пропозиція про зміну та доповнення укладеного договору, на що вимагається згода іншої сторони.

Якщо сторони досягли домовленості зі всіх істотних умов та залишили для остаточного узгодження лише деталі, договір між ними буде укладений. Таку домовленість іменують пунктуацією (heads of agreement). Втім від самих сторін залежить не лише те, чи бажають вони бути зв`язаними правовідносинами, а й наскільки значущою для них є деталізація їх умов. Зрозуміло, якщо в домовленості сторін не викладені умови, потрібні для надання їй обов`язкової сили, в юридичному сенсі договір не існує.

Акцепт може вчинятися в усній, письмовій формі, у формі мовчання або у формі конклюдентних дій.

Надаючи правову оцінку паспорту споживчого кредиту з урахуванням вимог статей 638, 640-642 ЦК України, обґрунтованим вважаю висновок, що за своїм змістом складення та надання споживачеві банківських послуг певного паспорту споживчого кредиту є офертою, а у разі прийняття цієї оферти акцептантом набуває статусу договору. Саме від вчинення дій акцептанта щодо прийняття чи відхилення оферти залежить, чи трансформуються умови паспорта споживчого кредитування як оферти в умови договору.

Зокрема, у разі, якщо буде встановлено, що споживач не лише підписав анкету-заяву та паспорт споживчого кредиту, а й, наприклад, отримав кредитну картку, користувався кредитними коштами, за відомостями про рух коштів за рахунком позичальника можна з`ясувати кредитний ліміт, номер кредитної картки та процентну ставку, за якою здійснювалося нарахування відсотків за користування кредитними коштами, та підтверджується часткове повернення позичальником кредитних коштів, у такому разі обґрунтованим буде висновок, що споживач погодився на пропозицію кредитодавця щодо укладення кредитного договору.

Отже, зміст паспорта споживчого кредиту за конкретних обставин справи може бути доказом укладення договору і в разі доведеності укладення кредитного договору умови, які зазначені в ньому, містить умови кредитного договору у відповідній частині, яка акцептована споживачем.

Резюмуючи, паспорт споживчого кредиту з врахуванням обставин кожної судової справи може бути доказом на підтвердження погодження сторонами умов кредитування, а також містити умови кредитного договору в частині, яка схвалена (акцептована) позичальником.

У справі, утановлено та кредитором доведено, що споживач погодився на умови, передбачені в паспорті споживчого кредитування, обрав банківський продукт, користувався кредитними коштами, а тому правильним є висновок суду про те, що паспорт споживчого кредитування у сукупності з іншими доказами підтверджує досягнення сторонами домовленості щодо предмета договору кредиту.

Встановивши, що споживач прийняв позитивне рішення та погодився на укладення кредитного договору відповідно до запропонованих кредитором умов (або на умовах, індивідуально визначених/деталізованих сторонами), про що свідчать як письмові докази, так і дії споживача, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що паспорт споживчого кредитування є складовою договору кредиту.

З урахуванням наведеного, суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов висновку про те, що АТ ПУМБ надано належні та допустимі докази укладання між сторонами 09 липня 2019 року кредитного договору № 501 та отриманням відповідачем кредитних коштів в розмірі 30 000,00 грн.

Разом з тим, відповідачем не спростований факт укладання між сторонами договору та невідповідність його умов положенням статей 639, 652 ЦК України.

Відповідач не надавав своєчасно грошові кошти у вказаному розмірі для погашення заборгованості за кредитом. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про судовий збір" із позовних заяв майнового характеру юридичними особами справляється судовий збір в розмірі 1,5% ціни позову, але не менше мінімальної заробітної плати.

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 2270 гривень (а.с.3).

Суд, дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості, яка складає 28599,95 гривень. З цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у розмірі 2270 гривень, які і підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , то в їх задоволенні треба відмовити за таких підстав.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що між Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (надалі - АТ «ПУМБ») та ним 09 липня 2019 року укладено кредитний договір № 501 про надання кредиту в сумі 30 000,00 грн. на споживчі потреби. Строк кредитування 24 місяці. Згідно Кредитного договору, щомісячна комісія за обслуговування кредиту складає 3,99%, яка нараховується щомісячно на загальну суму кредиту на день видачі. В гривневому еквіваленті це 1197,00 грн., тобто від щомісячного платежу 2447, 13 грн. комісія становить 1197,00 грн., що становить 48,917% від щомісячної суми повернення кредиту. Вважає, Кредитний договір в частині встановлення комісії за обслуговування кредиту незаконним.

Враховуючи викладне, позивач просив визнати недійсними умови кредитного договору № 01 від 09 липня 2019 року, а саме: його положення (п. 4.

Договору) в частинні встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту в

розмірі 3,99 % на загальну суму кредиту на день видачі, що в гривневому еквіваленті становить 1197,00 грн. 3обов`язати акціонерне товариство «Перший український Міжнародний Банк" здійснити перерахунок кредитних зобов`язань по договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 100135 09.07.2019 року, без врахування щомісячної комісії за обслуговування заборгованості, починаючи з 09 липня 2019 року (а.с.122-125).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходить з наступного.

Так, матеріалами справи встановлено, що 09 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «Перший український міжнародний банк» із заявою № 01 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

Із зазначеної заяви вбачається, що позивач просила відповідача надати споживчий кредит на строк 24 місяці в розмірі 30 000 грн., в тому числі: на загальні споживчі цілі 30 000,00 грн, для сплати разової комісії - 0 грн.

За умовами заяви розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 3,99 % річних (п.4 заяви), розмір процентної ставки становить 0,01 % річних (п.5 заяви), разова комісія - 0.00 % річних + 0 грн. (п.6 заяви).

Підписанням цієї заяви ОСОБА_2 підтвердила, що приймає публічну пропозицію банку на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі - ДКБО), яка розміщена на сайті АТ ПУМБ pumb.ua в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийняті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування і погодився з тим, що може обрати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості банку).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Щодо наслідків укладення кредитного договору, яким передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредитної заборгованості, колегія суддів виходить з наступного.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче

кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних

витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

При цьому, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи те, що ОСОБА_1 встановлено щомісячну плату за послуги банку щодо обслуговування кредитної заборгованості, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд дійшов висновку про те, що положення пункту 4 кредитного договору, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У даних правовідносинах визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Тобто, ОСОБА_2 обрано невірний спосіб захисту.

Керуючись ст.ст.10, 11, 12, 13, 141, 259, 263-265, 280 ЦПК України, ст.. 526,625,1050,1054 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

позовні вимоги Акціонерного товариства ' Перший український міжнародний банк' до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" (04070, м. Київ, вул. Андріївська буд. 4, ) заборгованість за кредитним договором від 09 липня 2019 року станом № 501 у загальній сумі 28599 (двадцять вісім тисяч пятсот девяносто девять ) грн. 95 коп. та судові витрати за сплату судового збору у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" про захист прав споживачів, про визнання договору частково недійсним, покладення зобов`язання виконати певні дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено в нарадчій кімнаті 02 грудня 2022 року.

Суддя: А. Л. Гонтар