Провадження № 2/761/2364/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Марінченко Л.В.,

за участі

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Феклістова О.В.

представника третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, третя особа: ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій Фонду соціального страхування та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з даною заявою, мотивуючи свої вимоги наступним. )18.03.2020 р. позивач перебуває у трудових відносинах з Фондом соціального страхування України, була прийнята на посаду заступника начальника управління - начальника відділу договірної, претензійної роботи та забезпечення закупівель юридичного управління виконавчої дирекції Фонду. Відповідно до наказу відповідача від 21.04.2020 р. № 52-кз «Про виплату матеріальної допомоги» прийнято рішення про виплату матеріальної допомоги ОСОБА_1 для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати. Наказ підписано особою, яка мала всі повноваження на його видання. Разом з тим, така допомога за 2020 р. виплачена не була. Такі дії Фонду не відповідають чинному трудовому законодавству, зокрема, Закону України «Про колективні договори і угоди», Закону України «Про оплату праці», КЗпП Україну. Матеріальна допомога (її виплата) передбачена Положенням про умови оплати праці працівникам виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів, що затверджено правлінням Фонду, і її розмір становить не більше середньомісячної заробітної плати (п. 6.1-6.5 положення). Порушення прав працівника призвело до виникненню моральної шкоди, необхідності додаткових зусиль для організації свого життя. За таких обставин ОСОБА_1 просить суд стягнути з Фонду соціального страхування України на її користь матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати та моральну шкоду у розмірі середньомісячної заробітної плати за 2020 рік.

Провадження у справі відкрито 17.11.2020 р., відповідно до приписів ст.ст. 10, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, де зазначив наступне. Вимоги заявлені ОСОБА_1 є необгрунтованими і суперечать нормам Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про колективні договори і угоди» та умовам колективного договору, який схвалено загальними зборами трудового колективу виконавчої дирекції Фонду протоколом № 2 від 27.03.2019 року. Позивач перебувала у трудових відносинах із Фондом з 18.03.2020 р. по 05.06.2020 р. Звільнено позивача у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. Отже, позивач працювала у відповідача безперервно 2 місяці і 20 днів. Так, 21.04.2020 р. було видано наказ № 52-кз щодо виплати матеріальної допомоги позивачу, разом з тим, у зв`язку з порушенням умов надання такої допомоги для вирішення соціально - побутових питань, визначених п. 4.9 Колективного договору даний наказ було скасовано 24.04.2020 р. Наказ № 188-од, яким скасовано наказ № № 52-кз є діючим, не оскаржувався. Позивач не могла отримати матеріальну допомогу з огляду на те, що відповідним положенням передбачено право її отримання працівниками, які пропрацювали у Фонді не менше 6 місяців безперервно. Крім того, питання законності та обгрунтованості виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань стало предметом перевірки Головним управлінням Держпраці у Київській області щодо додержання законодавства про працю. За результатами інспекційного відвідування виконавчої дирекції Фонду інспектором праці встановлена невідповідність наказу № 52-кз від 21.04.2020 р. «Про виплату матеріальної допомоги» нормам КЗпП України та Колективному договору. Таким чином права позивача порушено не було, підстави для стягнення моральної шкоди відсутні.

Представник третьої особи надіслав в адресу суду пояснення. Вказав, що права позивача порушено не було. Виплата матеріальної допомоги позивачу не мала бути здійснена, оскільки на момент винесення наказу № 52-кз ОСОБА_1 пропрацювала у відповідача менш ніж 6 місяців. Пунктом 4.9 Колективного договору (Розділ VІ Оплата праці, матеріальне заохочення, гарантії та компенсації, графік відпусток) визначає, що для вирішення соціально - побутових питань працівникам виплачується матеріальна допомога в розмірі середньомісячної заробітної плати один раз на рік. Працівникам, які вперше прийняті на роботу до виконавчої дирекції Фонду, матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань надається в межах фонду оплати праці не раніше ніж через шість місяців безперервної роботи у виконавчій дирекції Фонду. У зв`язку із порушенням порядку надання матеріальної допомоги наказ № 52-кз було скасовано 24.04.2020 р. наказом за № 188-од. Підстави для задоволення позову відсутні.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала заявлені в повному обсязі, просила задовольнити.

Представник відповідача та представник третьої особи просили відмовити у задоволенні заявлених ОСОБА_1 вимог у зв`язку із їх безпідставністю.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлено, і не заперечується сторонами що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Фондом соціального страхування України з 18.02.2020 р. по 05.06.2020 р.

Так, відповідно до наказу № 34-к від 1.03.2020 р. ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника начальника управління - начальника відділу договірної, претензійної роботи та забезпечення закупівель юридичного управління.

Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 04.06.2020 р. № 47-к ОСОБА_1 звільнено з посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченням штату працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Так, під час перебування позивача на посаді начальника управління - начальника відділу договірної, претензійної роботи та забезпечення закупівель юридичного управління, виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України 21.04.2020 р. видано наказ № 52-кз «Про виплату матеріальної допомоги» відповідно до якого прийнято рішення про виплату працівникам Фонду, в тому числі ОСОБА_1 , матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати.

ОСОБА_1 вказує, що така допомога не була виплачена, що є порушенням чинного трудового законодавства і її права підлягають захисту шляхом, визначеним у позові.

Під час розгляду справи було встановлено, що у зв`язку з порушенням умов надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, визначених п.4.9 Колективного договору, на підставі Положення про виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України Наказом від 24.04.2020 №188-од скасовано Наказ від 21.04.2020 №52-кз (копія наказу долучено до матеріалів справи).

За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оплату праці» визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Правові засади розробки, укладення та виконання колективних договорів і угод з метою сприяння регулюванню трудових відносин та соціально-економічних інтересів працівників і роботодавців визначаються Законом України «Про колективні договори і угоди».

Відповідно до ст.2 Закону України «Про колективні договорі і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях (далі - підприємства) незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи.

За положеннями ст. 5 зазначеного Закону, умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами.

Зміст колективного договору, відповідно до ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема - нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.).

Верховним Судом в постанові від 24 квітня 2020 року справа №823/1055/16 зазначено таке: «Стаття 2 Закону 108/95-ВР встановлює структуру заробітної плати. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

За правилами частини першої статті 14 Закону № 108/95-ВР договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Статтею 13 Кодексу законів про працю України визначено, що зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції.

У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків.

Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України від 01.07.1993 № 3356-XII «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Матеріали справи містять Колективний договір, який схвалено Протоколом загальних зборів трудового колективу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 27.03.2019 №2.

Так, в п.1.2 Колективного договору зазначено, що його метою є регулювання трудових і соціально-економічних відносин з питань організації праці, умов та оплати праці, гарантій, пільг і компенсацій щодо побутового, культурного і соціального обслуговування працівників.

Умови колективного договору поширюються на всіх працівників, незалежно від того, чи є вони членами Профспілки чи ні, в тому числі на тих, яких було прийнято на роботу протягом дії колективного договору, і є обов`язковими для сторін, що його уклали (п.1.5 Колективного договору).

Пунктом 4.9 Колективного договору (Розділ IV Оплата праці, матеріальне заохочення, гарантії та компенсації, графік відпусток) визначено, що для вирішення соціально-побутових питань Працівникам виплачується матеріальна допомога в розмірі в розмірі середньомісячної заробітної плати один раз на рік. Працівникам, які вперше прийняті на роботу до виконавчої дирекції Фонду, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається в межах фонду оплати праці не раніше ніж через шість місяців безперервної роботи у виконавчій дирекції Фонду. Премія та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, виплачується працівникові одночасно з виплатою заробітної плати за другу половину місяця.

Крім того, відповідно до п. 6.1 Положення про умови оплати за стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України, яке затверджено постановою Правління фонду соціального страхування України 01.01.2017р. №52, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога на оздоровлення працівникам Фонду надається в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати, але не менше посадового (місячного) окладу.

Отже положеннями Колективного договору передбачений порядок та умови надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а нормами Положення про умови оплати за стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України передбачений розмір такої допомоги.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 безперервно працювала у виконавчій дирекції Фонду з 18.03.2020 р. по 05.06.2020 р. - безперервно 2 місяці та 20 днів, що унеможливлює отримання останньою на підставі 4.9 Колективного договору матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 7, 8 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за №13 роз`яснив, що оскільки відповідно до ст.97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з`ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами.

Таким чином, підсумовуючи все вищенаведене суд приходить до висновку, що невиплата матеріальної допомоги позивачу не є порушенням її прав, оскільки відповідачем, як стороною Колективного договору дотримано положення останнього в частині порядку виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Зважаючи на викладене підстави для стягнення з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати відсутні.

За приписами ст. 237-1 КЗпП України.відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на ту обставину, що під час розгляду справи не було встановлено обставин, які свідчать про порушення роботодавцем прав ОСОБА_1 відсутні і підстави для задоволення вимог останньої і в частині стягнення моральної шкоди.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. -5,11-13,141,196,223,258,259,263,268,280-285,352,354 ЦПК України, ст. ст. 5,15 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про колективні договори і угоди», ст.ст. 10, 237-1 КЗпП України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, третя особа: ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій Фонду соціального страхування та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень цього Кодексу протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04.07.2022 року.

Суддя: