Номер провадження 2/754/600/22 Справа №754/9893/21
13 грудня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді: Сенюти В.О.
при секретарі: Сінєльніковій С.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням припиненим, -
Позивач ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням припиненим.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.07.2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.11.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.02.2022 року закрито провадження в частині позовних вимог ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням припиненим, у зв`язку із смертю ОСОБА_2 .
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Письмові матеріали справи містять заяву представника позивача про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву подано не було.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення.
Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, приходить до наступного висновку.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Частиною 1 ст. 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Судом встановлено, що 22.06.2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 49.28/173/С-П-06.
31.08.2009 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 49.28/173/С-П-06 від 22.06.2006 року, якою закріплена черговість погашення заборгованості.
22.06.2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 33/173/П/З-06, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., зареєстровано в реєстрі № 2251.
Відповідно до умов іпотечного договору, у забезпечення зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором , іпотекодавці ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 надають іпотекодержателю ВАТ «Кредитпромбанк» в іпотеку майно - квартиру АДРЕСА_1 .
З письмових матеріалів справи вбачається, що 05.02.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» укладено договір № 2151/К про відступлення прав вимоги. Відповідно до вказаного договору ПАТ «Дельта Банк» відступив право вимоги за кредитним договором № 49.28/173/С-П-06 та іпотечним договором № 33/173/П/З-06.
Відповідно до копії витягу реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.05.2020 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. від 26.05.2020 року, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції».
Згідно копії витягу з реєстру територіальної громади м. Києва у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 .
Позивач, звертаючись із позовною вимогою про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням посилається на положення ст. 391 ЦК України та ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільній вибір місця проживання в Україні».
Крім того, позивач, звертаючись до суду вказує, що права позивача порушені діями відповідачки, що полягають у: не визнанні припинення її права користування квартирою АДРЕСА_1 , реєстрацією місця проживання відповідача у вказаній квартирі та відмова останньої від добровільного виселення.
Проте, суд вказані доводи приймає критично, виходячи з наступного.
Стороною позивача в супереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано належних, допустимих, достовірних доказів невизнання ОСОБА_1 припинення її права користування квартирою.
Відмова відповідачки від добровільного виселення, як доказ порушеного права позивача, суд до уваги не приймає, оскільки прохальна частина позовної заяви взагалі не містить вимоги щодо виселення особи із квартири.
Доводи сторони позивача про те, що звернення до суду зумовлено тим, що судове рішення про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідача, проте суд вказане приймає критично, враховуючи положення ст. 18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні.
Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється:
1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником;
2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.
Так, Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з метою її подальшого зняття з реєстрації не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах. В свою чергу, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат позивачу не здійснюється.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 316, 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 13, 81, 89, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273, 280 ЦПК України, суд -
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням припиненим - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя: В.О. Сенюта