КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8933/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Грегуль О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 травня 2022 року,

встановив:

у жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно отримані кошти в розмірі 50 000 грн., посилаючись на те, що вони були видані йому помилково.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 травня 2022 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 50 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій з урахуванням поданої 10 жовтня 2022 року заяви просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 12 лютого 2020 року внаслідок недбалості працівника банку відповідач безпідставно через касу банку отримав грошові кошти в розмірі 50 000 грн. Вказував, що на момент отримання відповідних коштів на рахунку ОСОБА_1 була відсутня відповідна сума коштів, а отже відповідач отримав власні кошти банку. За таких обставин просив стягнути 50 000 грн. безпідставно набутих коштів.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 травня 2022 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 50 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було спростовано безпідставне набуття ним коштів, а отже відповідна сума має бути стягнута з нього на користь позивача. Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може з таких підстав.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що позивачем при зверненні до суду з позовом не було надано доказів на підтвердження того, що ним було отримано грошові кошти з депозитного вкладу до 12 лютого 2020 року, а також того, чи були відшкодовані відповідні кошти працівником банку, якого було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 липня 2018 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу №ДВ-012/419046, відповідно до умов якого відповідачем було внесено на ощадний рахунок 50 000 грн. Також матеріали справи містять копію заяви на видачу готівки від 12 лютого, з якої вбачається, що ОСОБА_1 через касу банку отримав в якості повернення коштів за депозитним договором №ДВ-012/0 грн.

Зі змісту Акту за результатами проведеного службового розслідування у АТ «Таскомбанк» вбачається, що 12 лютого 2020 року відповідачеві ОСОБА_1 було помилково видано грошові кошти в розмірі 50 000 грн., оскільки працівник банку подивилась не в ту колонку. При цьому за результатами проведеного службового розслідування заступника директора Центрального відділення позивача ОСОБА_2 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та запропоновано погасити нестачу в добровільному порядку.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

При зверненні до суду першої інстанції позивачем було надано виписку по особовому рахунку за період з 01 січня 2020 року по 23 липня 2020 року. Разом з тим, з наданої виписки неможливо встановити, чи були відповідачеві видані грошові кошти за депозитним договором до 12 лютого 2020 року та яким чином вказана видача відбулась. Доказів про те, що відповідач звертався до банку за поверненням банківського вкладу до 12 лютого 2020 року матеріали справи не містять. Крім того, вказана виписка не містить і жодних операцій за 12 лютого 2020 року - дату видачі відповідачеві коштів, про повернення яких заявляє вимогу позивач. Враховуючи викладене, підстави вважати надану виписку належним доказом безпідставного отримання коштів відповідачем відсутні.

Крім того, при зверненні до суду з позовом позивач не вказував і про те, чи було відповідно до висновків акту службової перевірки відшкодовано матеріальні збитки банку відповідальним працівником.

Докази про те, що отримані відповідачем 50 000 грн. не є поверненням його банківського вкладу, а правовідносини за відповідним договором з відповідачем були припинені, у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, наявні в матеріалах справи докази не спростовують отримання ОСОБА_1 грошових коштів в порядку виконання умов договору банківського вкладу, а тому доводи позивача про наявність підстав для застосування положень ст. 1212 ЦК України є недоведеними.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

В даному випадку позивачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідачем безпідставно було отримано грошові кошти у розмірі 50 000 грн., що судом першої інстанції враховано не було.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки ОСОБА_1 , як особа з інвалідністю ІІ групи, був звільнений від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 405 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 травня 2022 рокускасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення коштів - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 3 405 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді