Справа № 165/2821/21
Провадження № 2/165/135/22
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Василюка А.В.,

за участю секретаря Навроцької М.Р.,

за результатами розгляду у судовому засіданні, в залі суду, в м. Нововолинську цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк", про зняття арешту з нерухомого майна, -

встановив:

31 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Нововолинського міського ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору АТ КБ "ПриватБанк", про зняття арешту з нерухомого майна.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження №11147186 по примусовому виконанню судового наказу Нововолинського міського суду від 28 листопада 2008 року про стягнення з неї в користь ЗАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості в розмірі 5 219,39 грн., 15 грн. судових витрат та 26,10 грн. судового збору. Згідно з інформацією, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, станом на 09 серпня 2021 року, на підставі постанови старшого державного виконавця відділу державної аиконавчої служби Нововолинського МУЮ Волинської області Харченко А.М. від 11 серпня 2009 року, накладено обтяження у виді арешту всього невизначеного нерухомого їй належного майна. Після того як вона добровільно сплатила заборгованість банку, звернулася до відповідного відділу виконавчої служби з заявою про зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця від 11 серпня 2009 року на все належне їй на праві власності нерухоме майно. 15 липня 2020 року вона отримала лист-відповідь за №24007, з якого вюбачається, що за результатами проведених виконавчих дій, 28 серпня 2009 року державним виконавцем внесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу з правом його повторного пред`явлення для виконання. Станом на 15 липня 2020 року повторно виконавчий документ на виконання до відділу не надходив, однак зняти арешт нерухомого майна за таких обставин неможливо. Відсутність заборгованості перед банком підтверджується довідкою АТ КБ "ПриватБанк" від 06 серпня 2021 року №KPR314TKLBL9Н30S. Наявність у її власності нерухомого майна підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 18 травня 2013 року, договором купівлі-продажу житлового будинку від 17 вересня 2020 року, договором купівлі-продажу земельної ділянки від 17 вересня 2020 року. Оскільки в неї відсутні зобов`язання перед банком у зв`язку з добровільним виконанням рішення суду після закриття виконавчого провадження, а зняття арешту з майна боржника, державним виконавцем за таких обставин не передбачено, просить зняти арешт на належне їй на праві власності все нерухоме майно, накладене постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції Волинської області від 11 серпня 2009 року в межах виконавчого провадження №11147186 по примусовому викоанню судового наказу, зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 11 серпня 2009 року за №8957841 реєстратором Волинська філія державного підприємства Інформаційний центр" Міністерства юстиції України службою Нововолинського міського управління юстиції Волинської області, тип обтяження арешт нерухомого майна.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, остання подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності (а.с.83). Позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити з підстав викладених у позові та письмових поясненнях, які долучила до матеріалів справи (а.с.84-85).

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, головний державний виконавець Нововолинського ВДВС у Володимир-Волинському районі Волинської області Політей Ю.А., діючи за довіреністю, подала до суду письмову заяву, в якій просила проводити розгляд справи за відсутністю представника відповідача та при вирішенні позову поклалася на розсуд суду. Додатково проінформувала суд, що станом на 06 липня 2022 року щодо ОСОБА_1 відсутні відкриті виконавчі провадження, тобто вона не значиться в числі боржників (а.с.89).

Представник АТ КБ "ПриватБанк" Кузін Є.В. у судове засідання не з`явився, у відзиві на позов (а.с.30) зазначив, що позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав та законних інтересів, оскільки на його думку вона мала би звернутися не з позовом про звільнення майна з-під арешту, а зі скаргою на дії відповідного органу ДВС. Підтвердженням наведеного є правіві висновки Верховного суду викладені у постанові від 22 квітня 2020 року (справа №544/394/18) та від 22 липня 2020 року (справа №317/4584/16-ц). Також, зазначив, що відповідно до положення п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" від 03 червня 2016 року, відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване, а третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно вимог ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної безпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст.16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатись не любим, а цілком конкретним способам захисту свого права.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд зняти арешт з нерухомого майна, який було накладено постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції Волинської області 11 серпня 2009 року.

Однак, позивач пред`явив позов, зі змісту якого не вбачається спору між сторонами про право власності (володіння, користування, розпорядження) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється, не містить позов і матеріально-правових вимог до відповідача, а тому позовна заява не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, оскільки передбачається інша форма звернення та порядок вирішення.

Відповідно до абз. 5 п.1 та 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 "Про судову практику у справах про зняття арешту з майна" на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

У п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6 судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розд.VII ЦПК України, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) вчиняла відповідні дії, оскільки виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №204/2494/20 від 28 жовтня 2020 року.

До того ж скарга на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця - це особлива форма звернення до суду, яка регламентована Розділом VII ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень.

Чинне законодавство України передбачає широке коло можливостей впливу на хід виконавчого провадження, рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державних виконавців регламентується як Законом України "Про виконавче провадження" так і відповідними положеннями процесуальних кодексів які повинні застосовуватися у сукупності заходів оскарження.

Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинств.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі №712/12136/18 викладено правовий висновок про те, що боржник, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої ст.255 ЦПК України.

Оскільки арешт на належне позивачу нерухоме майно був накладений в рамках виконавчого провадження з виконання вимог АТ КБ "ПриватБанк" по сплаті заборгованості, відтак вимоги ОСОБА_1 підлягають розгляду в порядку глави VII ЦПК України, тому, з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.255 КПК України, суд дійшов висновку, що слід закрити провадження у справі.

Керуючись п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд,-

постановив:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк", про зняття арешту з нерухомого майна, закрити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня її проголошення.

Головуючий суддя підпис А.В. Василюк