Постанова

Іменем України

12 вересня 2022 року

місто Київ

справа № 552/4957/20

провадження № 61-18599св21

Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЦ Гарант»,

третя особа - Управління Держпраці у Полтавській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЦ Гарант» на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 08 жовтня 2021 року, постановлену колегією суддів у складіБутенко С. Б., Гальонкіна С. А., Лобова О. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у жовтні 2020 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЦ Гарант» (далі - ТОВ «ТЦ Гарант»), в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «ТЦ Гарант» від 12 червня 2020 року № 12-1/06-20-К, поновити його на посаді інженера-будівельника ТОВ «ТЦ Гарант», встановити факт трудових відносин з ТОВ «ТЦ «Гарант» та роботи на посаді інженера-будівельника за період з 12 червня 2020 року до 29 липня 2020 року, стягнути з ТОВ «ТЦ Гарант» на його користь заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 51 316, 98 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 червня 2020 року до дня ухвалення рішення та 20 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 07 червня 2021 року Київський районний суд м. Полтави позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Суд визнав незаконним та скасував наказ ТОВ «ТЦ Гарант» від 12 червня 2020 року № 12-1/06-20-К; поновив ОСОБА_1 на посаді інженера-будівельника ТОВ «ТЦ Гарант».

Встановив факт трудових відносин ОСОБА_1 з ТОВ «ТЦ Гарант» та роботи на посаді інженера-будівельника за період з 12 червня 2020 року до 29 липня 2020 року.

Стягнув з ТОВ «ТЦ Гарант» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в сумі 30 172, 92 грн, заборгованість із заробітної плати за період з 12 червня 2020 року до 29 липня 2020 року в розмірі 18 942, 00 грн, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2 202, 06 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 червня 2020 року до 07 червня 2021 року в розмірі 206 640, 00 грн, відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000, 00 грн.

Розподілив судові витрати.

14 вересня 2021 року ТОВ «ТЦ Гарант» подало апеляційну скаргу на зазначене судове рішення.

Ухвалою від 08 жовтня 2021 року Полтавський апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ТЦ Гарант» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 червня 2021 року у зв`язку з пропуском ТОВ «ТЦ Гарант» строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що копію оскаржуваного рішення направлено судом першої інстанції за адресою місця реєстрації юридичної особи та вручено оператором поштового зв`язку адресату 30 червня 2021 року. Обставин, що перешкоджали своєчасному оскарженню судового рішення, ТОВ «ТЦ Гарант» не навело, доказів на їх підтвердження не надало.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ТОВ «ТЦ Гарант» 12 листопада 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Полтавського апеляційного суду від 08 жовтня 2021 року, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ТОВ «ТЦ Гарант», наполягаючи на тому, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведеного судового рішення визначило, що:

- суд апеляційної інстанції не застосував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 580/6090/20 (провадження № К/9901/27439/21);

- суд апеляційної інстанції не дослідив докази, які підтверджують неможливість отримання заявником рішення суду першої інстанції 30 червня 2021 року, та позбавив права на доступ до суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надійшли.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 09 грудня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «ТЦ Гарант».

За змістом правила частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

ЄСПЛ зауважував, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, що передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності судових рішень. Процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, рішення від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до статті 121 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

У статті 122 ЦПК України передбачено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно з частиною першою статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У частині другій цитованої статті зазначено, що учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (частина третя статті 354 ЦПК України).

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

У рішенні від 03 квітня 2008 року ЄСПЛ зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається мотивувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження»(PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03).

У рішенні від 29 жовтня 2015 року ЄСПЛ звернув увагу на те, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення. Згідно з цим принципом жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить ухвалювати рішення про поновлення строку оскарження, проте їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. ЄСПЛ встановив, що у справі, яка ним переглядалася, національне законодавство на час подій не обмежувало дискреційні повноваження судів щодо часу або підстав для поновлення пропущеного строку. Суд зробив висновок, що сама концепція «поважних причин», згідно з якою національні суди виправдали відновлення провадження у справі заявника, не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було зазначити причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника. Отже, національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 640/3393/19 (провадження № 11-24апп21) зроблено висновок про те, що причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій і підтверджені належними доказами.

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач не був присутній в судовому засіданні 07 червня 2021 року під час проголошення вступної та резолютивної частин оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Повний текст рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 червня 2021 року виготовлено 16 червня 2021 року та згідно з супровідним листом від 17 червня 2021 року його копію надіслано судом першої інстанції ТОВ «ТЦ Гарант» за адресою місцезнаходження відповідача, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: м. Київ, вул. Джона Маккейна, 16.

Зазначене поштове відправлення вручене оператором поштового зв`язку 30 червня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням, в якому міститься дата його вручення одержувачу, прізвище та підпис особи, яка отримала це поштове повідомлення.

ТОВ «ТЦ Гарант» 14 вересня 2021 року через систему «Електронний Суд» подало апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 червня 2021 року та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтовувалося тим, що товариство не отримувало копію оскаржуваного рішення, а про його існування дізналося 10 вересня 2021 року.

Ухвалою від 24 вересня 2021 року Полтавський апеляційний суд визнав неповажними причини пропуску строку на апеляційне оскарження, зазначені заявником у клопотанні про поновлення такого строку, та залишив без руху апеляційну скаргу для наведення інших підстав поновлення пропущеного строку.

На виконання вимог зазначеної ухвали ТОВ «ТЦ Гарант» 04 жовтня 2021 року подало клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якому посилалося на те, що товариство не могло отримати копію рішення суду першої інстанції 30 червня 2021 року, оскільки його керівник ОСОБА_2, який є єдиною уповноваженою особою представляти інтереси ТОВ «ТЦ Гарант» та отримувати поштову кореспонденцію, перебував поза межами міста Києва.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що наведені у клопотанні доводи стосуються організації роботи товариства та не доводять факту отримання копії рішення суду першої інстанції 30 червня 2021 року неповноважною особою.

Верховний Суд погоджується з цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

У пункті 94 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270

(далі - Правила), зазначено, що порядок доставки поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичних друкованих видань юридичним особам узгоджується оператором поштового зв`язку разом з юридичною особою. Для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України «Про поштовий зв`язок», цих Правил. Прості та рекомендовані поштові відправлення, повідомлення про надходження поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичні друковані видання, адресовані юридичним особам, можуть доставлятися з використанням абонентських поштових скриньок, що встановлюються на перших поверхах приміщень чи інших доступних для цього місцях або у канцелярії, експедиції тощо, розміщені на перших поверхах приміщень, чи видаватися в приміщеннях об`єкта поштового зв`язку представникам юридичних осіб, уповноваженим на одержання пошти. У разі вручення рекомендованих поштових відправлень, рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про надходження поштових відправлень з використанням абонентської поштової скриньки згідно з укладеним договором датою вручення вважається дата їх вкладення до скриньки.

Відповідно до пункту 96 Правил реєстровані поштові відправлення (крім рекомендованих), адресовані юридичним особам, видаються їх представникам, уповноваженим на одержання пошти, в об`єкті поштового зв`язку на підставі довіреності, оформленої в установленому порядку. Копія довіреності, засвідчена в установленому порядку, зберігається в об`єкті поштового зв`язку.

Рекомендовані поштові відправлення з позначкою «Судова повістка», адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (пункт 99-2 Правил).

У пункті 106 Правил зазначено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище та ініціали або ім`я та прізвище. Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи. Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертається до суду.

Отже, цитованими положеннями Правил передбачено, що оператор поштового зв`язку перед тим, як вручити рекомендоване відправлення, встановлює особу одержувача та її повноваження отримувати поштові відправлення, зокрема й від імені юридичної особи, яка в разі підтвердження її повноважень ставить підпис на рекомендованому повідомленні, зазначає дату отримання цього відправлення, своє прізвище та ініціали.

У справі, що переглядається, оформлення рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відповідає вимогам пунктів 99-2, 106 Правил, оскільки в ньому зазначено дату його отримання - 30 червня 2021 року, прізвище одержувача від імені ТОВ «ТЦ Гарант» - «Мендибаєв» - та його підпис. Дії оператора поштового зв`язку заявником не оскаржувалися, доказів того, що особа, яка отримала поштове відправлення від імені товариства, не була на це уповноважена ТОВ «ТЦ Гарант», до суду апеляційної інстанції не надало.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не застосував правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 580/6090/20 (провадження № К/9901/27439/21), про те, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвища працівником поштового зв`язку. У справі, що переглядається, висновки суду апеляційної інстанції не суперечать наведеному у касаційній скарзі висновку Верховного Суду.

Також необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив докази, які підтверджують неможливість отримання заявником рішення суду першої інстанції 30 червня 2021 року. Так, апеляційний суд врахував докази, поданіТОВ «ТЦ Гарант» на підтвердження поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, належно оцінив їх та зробив вмотивований висновок про те, що перебування директора ТОВ «ТЦ Гарант» ОСОБА_2 у відрядженні з 28 червня 2021 року до 04 липня 2021 року, та консультаційний висновок спеціаліста від 30 червня 2021 року не доводять факту отримання копії рішення суду першої інстанції 30 червня 2021 року неуповноваженою особою та не підтверджують неможливість подання відповідачем апеляційної скарги протягом 30 днів з дня її отримання.

Враховуючи те, що відомості про інші обставини, які перешкоджали заявникові своєчасному оскарженню рішення суду першої інстанції, ТОВ «ТЦ Гарант» в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження не навело та доказів на їх підтвердження апеляційному суду не надало, тому Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ТЦ Гарант» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 червня 2021 року у зв`язку з пропуском заявником строку на апеляційне оскарження зазначеного судового рішення.

Доводи касаційної скарги зводяться до вимоги про здійснення переоцінки досліджених судом апеляційної інстанції доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Підстави для розподілу судових витрат не встановлені.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЦ Гарант» залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 08 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак