Головуючий у І інстанції Українець В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича про визнання дій незаконними, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права власності, відновлення права власності,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки В.М. про визнання дій незаконними, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права власності, відновлення права власності, в якому посилалась на те, що 20 грудня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 380/2060/07-ж, відповідно до якого їй було надано кредит в іноземній валюті у розмірі 182 875 доларів США зі строком повернення не пізніше 19 грудня 2022 року.

У якості забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір № 04/1-941 від 20 грудня 2007 року, відповідно до якого в забезпечення була передана квартира АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 20 грудня 2007 року.

24 вересня 2013 року приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. за зверненням ПАТ «Укрсоцбанк» вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 9552, про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 для задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк» за спірним кредитним договором.

Зазначений виконавчий напис було повернуто на підставі п. 9 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Разом з тим, АТ «Укрсоцбанк» звернулось до державного реєстратора та 31 липня 2019 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк».

Вищенаведені дії державного реєстратора, на думку позивача, є незаконними та такими, що порушують її права, зважаючи на наступне.

Кредитор, звернувшись у 2013 році з заявою про вчинення виконавчого напису, змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Виконавчий напис нотаріуса про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про закінчення строку дії кредитного договору.

Крім того, в іпотечному договорі № 04/1-941 від 20 грудня 2007 року відсутнє іпотечне застереження, а договір про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами не укладався.

Також позивач у позові посилалась на те, що порушено порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, оскільки жодних повідомлень від АТ «Укрсоцбанк» та АТ «Альфа-Банк» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки до неї не надходило, що свідчить про порушення вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира підпадає під його дію, а саме: позичальником було отримано споживчий кредит в іноземній валюті, іпотечне майно використовувалось як місце її постійного проживання, а загальна площа квартири становить 89 кв.м.

Враховуючи викладене, позивачка просила суд ухвалити рішення, яким визнати незаконними дії державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Сороки В.М. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 48078729 від 02 серпня 2019 року на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк» та скасувати вказане рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Сороки В.М. від 02 серпня 2019 року.

В подальшому, 27 січня 2021 року представник позивача направила до суду заяву про зміну предмету позову.

02 квітня 2021 року представник позивача подала до суду заяву про відкликання заяви про зміну предмету позову та заяву про застосування до правовідносин змін до закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до вказаної заяви позивач просила суд ухвалити рішення, яким: визнати незаконними дії державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Сороки В.М. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 48078729 від 02 серпня 2019 року на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк»; скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Сороки В.М. від 02 серпня 2019 року про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 ; припинити право власності на квартиру за АТ «Альфа-Банк» та відновити запис про право власності на квартиру за ОСОБА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Сороки В.М. від 02 серпня 2019 року, індексний номер: 48078729, про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Сороки В.М. від 02 серпня 2019 року, індексний номер: 48078729, про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинено право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ «Альфа-Банк».

Визнано право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» та з державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Сороки В.М. на користь ОСОБА_1 по 840 грн. 80 коп. судового збору з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Альфа-Банк» подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що державним реєстратором при вчиненні реєстраційної дії не було допущено порушень закону, оскільки положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на дані правовідносини не поширюються, зважаючи на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотечного майна у власність на підставі іпотечного застереження по своїй суті не являється примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки, враховуючи те, що іпотекодавець надав свою згоду на передачу іпотечного майна у власність іпотекодержателя в разі порушення умов кредитного договору позичальником.

На думку апелянта, до спірних правовідносин підлягають застосуванню висновки, викладені в постанові ОП ВС КСЦ від 09.12.2019 року, оскільки як звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 38, так і звернення стягнення на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» здійснюється в позасудовому порядку на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також є іпотечне застереження з різницею виключно у порядку такого звернення: шляхом набуття права власності на предмет іпотеки Іпотекодержателем (ст.37) або шляхом продажу Іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві (ст.38).

Крім того, навіть, якщо припустити, що мораторій розповсюджується на спірні правовідносини, останній не застосовується беззастережно.

Суд у своєму рішенні зазначив, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, проте вказаний висновок не ґрунтується на жодних доказах, які є в матеріалах справи. Водночас, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, що є неприпустимим.

Апелянт у апеляційній скарзі також посилається на те, що підписанням Іпотечного договору ОСОБА_1 засвідчила, що надає Іпотекодержателю згоду на прийняття Іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід прававласності на предмет іпотеки до Банку.

Вчинення АТ «Альфа-Банк» виконавчих написів, не позбавляє права кредитора звернути стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, передбачений ЗУ «Про іпотеку» та Іпотечним договором, при умові, що грошові вимоги кредитора залишились не задоволеними, в тому числі з огляду непоновлення прав кредитора боржником/іпотекодателем.

При цьому, доказів задоволення грошових вимог банку позивач не надав, відтак його доводи не заслуговують на увагу.

Таким чином, суд першої інстанції формально зазначив, що Банк вчиняв виконавчі написи нотаріуса, однак той факт, що останні не були реалізовані, а на майно фактично стягнення звернуто не було і грошові вимоги банку залишились незадоволеними, уваги не звернув та фактично проігнорував, в той час як саме про це зазначалось у відзиві на позовну заяву.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Романцова Т.В. просила суд залишити скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Вдовиченко В.О. проти задоволення апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» заперечила та просила рішення суду залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у справі матеріалів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 380/2060/07-ж, відповідно до якого позивачу було надано кредит в іноземній валюті у розмірі 182 875 доларів США зі строком повернення не пізніше 19 грудня 2022 року (а.с.82-86).

В забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір № 04/1-941 від 20 грудня 2007 року, відповідно до якого в забезпечення передавалась квартира АДРЕСА_1 (а.с.80-81), яка належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 20 грудня 2007 року (а.с.28).

Пунктом 4.1. договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання/неналежного виконання основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з п. 4.5. договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів:

- на підставі рішення суду (п. 4.5.1.), або;

- на підставі виконавчого напису нотаріуса (п. 4.5.2.), або;

- шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (п. 4.5.3.), або;

- шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (п. 4.5.4.), або;

- шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем (п. 4.5.5.);

- в інший спосіб, визначений за домовленістю сторін (п. 4.5.6.).

24 вересня 2013 року приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. за зверненням ПАТ «Укрсоцбанк» вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 9552, про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 для задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором (а.с.29).

02 серпня 2019 року державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Сорокою В.М. прийнято рішення № 48078729 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.20-21).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що дії державного реєстратора по реєстрації права власності на іпотечне майно за АТ «Альфа-Банк» порушують положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до положень Статті 4 укладеного між сторонами Іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання Основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених цим договором та/або законодавством України, Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за Основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Після прийняття рішення про звернення стягнення на Предмет іпотеки, з метою забезпечення його належного господарського використання згідно з його цільовим призначенням, а також отримання доходів, Предмет іпотеки передається Іпотекодержателю, або третій особі за погодженням між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Договором. Управління Предметом іпотеки відповідно до цього пункту може здійснюватись, зокрема, шляхом його передачі в найом (оренду), лізинг, інше платне користування тощо. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації Іпотекодержателем продажу Предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між Іпотекодавцем та відповідним покупцем.

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 07 липня 2004 року.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15, дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахуванням положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже, визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та Договору іпотеки) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження.

Таким чином, у державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Сороки В.М. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за АТ «Альфа-Банк» з огляду на те, що квартира АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 89,0 кв.м. та використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно на підставі дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 20 грудня 2007 року, згідно умов якого остання отримала від банку - резидента України споживчий кредит у іноземній валюті.

Зважаючи на те, що дії державного реєстратора по реєстрації за АТ «Альфа-Банк» на підставі іпотечного застереження права власності на квартиру, що належала позивачу, порушують вимоги Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про визнання неправомірним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на іпотечну квартиру за АТ «Альфа-Банк».

Вищенаведені висновки суду першої інстанції відповідають діючому законодавству і узгоджуються з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року по справі №644/3116/18.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині припинення права власності на квартиру за АТ «Альфа-Банк» та визнання права власності на неї за ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом оскаржуваного рішення), належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.

Крім того, за ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Вимоги позивача про припинення права власності на іпотечну квартиру за АТ «Альфа-Банк» та визнання права власності на цю квартиру за нею, ОСОБА_1 , відповідають змісту порушеного права та характеру правопорушення, і є ефективним способом захисту порушеного права, отже позивач мала право пред`явити їх до суду, а суд обґрунтовано розглянув їх та задовільнив, виходячи з того, що саме позивач визначає предмет та підстави своїх вимог при зверненні до суду.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом помилково до спірних правовідносин застосовано положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки цей закон поширюється на випадки примусового стягнення майна, тоді як у даній справі ОСОБА_1 при підписанні іпотечного договору дала згоду на передачу у власність банку предмета іпотеки у позасудовому порядку у випадку неналежного виконання нею основного зобов`язання, колегією суддів відхиляються, зважаючи на те, що дане питання було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 19 травня 2020 року по справі №644/3116/18 визначила, що положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" поширюються і на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки.

Відхиляються колегією суддів і доводи скарги про те, що іпотечна квартира не є єдиним житлом позивача, оскільки на підтвердження цих доводів відповідач до скарги не долучив жодних доказів.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; законності та обґрунтованості рішення суду ці доводи не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги АТ «Альфа Банк» - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: