Справа № 507/986/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 червня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

за участю секретарки судового засідання Бочко Л. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник адвокат Гончаров Валентин Вікторович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 березня 2021 року, ухвалене суддею Хамник М. М., повний текст рішення складено 04.03.2021,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та моральної шкоди.

Позов обґрунтував тим, що 21 березня 2020 року він позичив відповідачу 31 900 грн, які останній зобов`язався повернути до 29.03.2020, про що свідчить відповідна розписка ОСОБА_2 на підтвердження укладення між ними договору позики. Однак, на неодноразові його звернення до відповідача з проханням повернути борг, ОСОБА_2 кошти так і не повернув.

Зазначав, що цими діяннями відповідача йому та його родині спричинено моральної шкоди, яка полягала у відсутності під час карантину постійного заробітку, а відтак і засобів до належного утримування дружини, яка перебуває у декретній відпустці, та малолітньої дитини.

Посилаючись на наведені вище обставини просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 31 900 грн та завдану моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 31 900 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 908 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 193,50 грн у відшкодування витрат по наданню правової допомоги.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду в частині задоволених позовних вимог і розподілу судових витрат відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник-адвокат Гончаров В.В., подав на нього апеляційну скаргу внаслідок порушення судом норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин справи, не відповідності висновків суду фактичним обставинам справи та не врахування судом правових висновків Верховного Суду, що призвело до неправильного вирішення справи.

Скарга мотивована тим, що договір позики не укладався і факту передачі коштів по розписці не було, оскільки між сторонами насправді існують спірні відносини щодо не оплати праці ОСОБА_1 , який працював у нього (без оформлення трудових відносин) водієм по перевезенню вантажів, а тому саме на підтвердження такої заборгованості з не виплаченої заробітної плати він і написав розписку. Наведене узгоджується безпосередніми зверненнями позивача на протязі квітня 2020 року з приводу не оплати йому ним праці до Одеської ОДА, Закарпатської ОДА, Державної служби з питань праці, Міністерства юстиції, народних депутатів України ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, які в подальшому за належністю були скеровані до Управління Держпраці у Закарпатській області.

Зазначав, що за результатами цих звернень позивача Управлінням Держпраці у Закарпатській області на нього як підприємця було складено акт від 11.06.2020 № ЗК 206/215/АВ про порушення вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України, а саме за допуск ОСОБА_1 до роботи водієм із міжнародних перевезень без укладення з ним трудового договору, і, як наслідок, постановою цього ж управління від 14.07.2020 № ЗК 206/215/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-19 на нього накладено штраф у розмірі 47 230 гривень.

Зауважував, що безпосередньо в зазначеному вище акті інспекційного відвідування констатовано, що позивач стверджував про наявність його перед ним заборгованості з не виплати заробітної плати у розмірі 31 900 грн, на підтвердження якої було надано розписку.

Стверджував апелянт і те, що до своїх звернень позивач також надав Управлінню Держпраці у Закарпатській області скріншоти їхньої переписки у месенджері та уніфіковану митну квитанцію від 18.03.2020 серії РА № 111666, що свідчить про існування між сторонами спору з приводу оплати праці, а тому ним і була написана 21.03.2020 розписка і відправлена позивачу за допомогою месенджера з метою врегулювання такого трудового спору та завершенням ОСОБА_1 як водієм рейсу перевезення вантажу з Одеської митниці 18.03.2020 до м. Запоріжжя, а відтак це унеможливлювало 21.03.2020 їхню зустріч та передачу коштів у позику.

Наголошував, що розписка не містить місця (населений пункт) її укладення і таке місце її укладення не могла повідомити у судовому засіданні і представниця позивача.

Також посилався, що місцевим судом безпідставно було звільнено позивача як учасника бойових дій від сплати судового збору, що призвело до необґрунтованого стягнення цього збору з нього на користь держави, та судом невмотивовано зменшено розмір понесених ним витрат на правничу допомогу адвоката.

З огляду на викладене просив оскаржене рішення місцевого суду в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 31 900 грн і розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, а також стягнути з позивача на його користь 1 362 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 10 000 грн у відшкодування понесених ним витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 не скористався.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Гончаров В.В. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав наведених у ній.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився повторно, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, а тому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України і на переконання колегії суддів, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Гончарова В.В., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завданої моральної шкоди в апеляційному порядку не оскаржене, а відтак у цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 31 900 грн боргу за договором позики суд першої інстанції виходив із їх обґрунтованості та доведеності, проте колегія суддів із такими висновками місцевого суду погодитися не може з огляду на таке.

Судом установлено, що відповідно до оригіналу наявної в матеріалах справи розписки від 21.03.2020, без зазначення місця її складення, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг гроші в розмірі 31 900 грн, які зобов`язався повернути у строк до 29.03.2020 (а.с.66).

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звертався на протязі квітня 2020 року до Одеської ОДА за вх. № К-873/0/32-20-14 від 06.04.2020, Закарпатської ОДА вх. К-01792/05-05 від 06.04.2020, народних депутатів України ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ГУ Національної поліції у Закарпатській області, Мінекономіки, Державної служби України з питань праці щодо не виплати йому перевізником і роботодавцем ОСОБА_2 заробітної плати за виконану ним роботу як водієм міжнародних рейсів із перевезення вантажів, хоча відповідач, за твердженням позивача, за цю роботу на власний розсуд визначив розмір її оплати на суму 31 900 грн, про що написав відповідну розписку про наявність боргу (а.с.90-103).

Зазначені вище звернення ОСОБА_1 були скеровані для розгляду до Управління Держпраці у Закарпатській області, де за результатами їх розгляду та інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця, яка використовує найману працю, на ОСОБА_2 був складений Акт № ЗК 206/215/АВ від 11.06.2020 за порушення ним вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України, тобто за допуск до виконання робіт на посаді водія міжнародних перевезень ОСОБА_1 без укладення з ним трудового договору. Водночас у цьому акті також констатовано, що додана ОСОБА_5 розписка від 21.03.2020 про заборгованість 31 900 грн не є документом, ведення якого передбачено законодавством про працю, а відтак не може бути взята до уваги при визначенні суми невиплаченої заробітної плати, як того просить у своїх зверненнях заявник ОСОБА_5 (а.с.104-106).

На підставі вказаного акту першим заступником начальника Управління Держпраці у Закарпатській області Грициком В.І. було винесено постанову № ЗК 206/215/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-19 від 14.07.2020 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 штрафу в розмірі 47 230 гривень (а.с.107-109).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Підставою позову у цій справі є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу коштів.

За положеннями ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як кореспондує ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа, а також надавати оцінку всім наявним доказам і, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Подібний правовий висновок викладений, наприклад, у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16 (провадження № 61-7418св18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), постанові Верховного Суду від 06.04.2020 у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-107989св18), який, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховується апеляційним судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Отож, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог про укладення з відповідачем договору позики, хоч і був наданий оригінал відповідної розписки на суму боргу в розмірі 31 900 грн, проте, на переконання колегії суддів, матеріалами справи не підтверджено існування між сторонами саме правовідносин за договором позики і передачі ОСОБА_1 цієї суми грошей у борг ОСОБА_2 , оскільки справжні правовідносини сторін на спірні кошти у розмірі 31 900 грн виникли з приводу не оплати відповідачем як роботодавцем і суб`єктом підприємницької діяльності у сфері перевезень за виконану позивачем роботу (без укладення трудового договору) як водієм міжнародних перевезень вантажу, про що безпосередньо вказував ОСОБА_1 у своїх наведених вище зверненнях до органів державної влади, народних депутатів України і це підтверджується також актом і постановою Управління Держпраці у Закарпатській області.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що оскільки 31 900 грн є фактично невиплаченою відповідачем заробітною платою позивачу, а відтак ця сума коштів насправді ОСОБА_1 не передавалася у борг ОСОБА_2 , що свідчить про відсутність між сторонами правовідносин саме за договором позики.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене, апеляційний суд констатує, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги про стягнення з відповідача за договором позики 31 900 грн боргу, які не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», заява № 4909/04, рішення ЄСПЛ від 10.02.2010, § 58).

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та спростовують правильність висновків суду першої інстанції в межах апеляційного перегляду справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За таких обставин оскаржене рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 31 900 грн боргу за договором позики, а також стягнення з нього на користь держави 908 грн судового збору не може вважатись законним та обґрунтованим, а відтак, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, в цій частині підлягає скасуванню з одночасним ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

За приписами ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд, зокрема апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_2 1 362,00 грн (а.с.162) сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги, яка підлягає задоволенню.

Окрім цього, відповідачем ОСОБА_2 у цій справі понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн, які підтверджуються: - договором про надання правничої допомоги № 03/с від 04.02.2021 (а.с.136 і на звороті); описом наданих адвокатом послуг (а.с.137); рахунком № 01 від 05.02.2021 на авансовий платіж правничої допомоги в розмірі 5 000 гривень (а.с.138); банківською квитанцію № 0.0.9.1 від 05.02.2021 про авансовий платіж за правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень (а.с.139); - рахунком № 02 від 23.02.2021 про доплату за правничі послуги 5 000 гривень (а.с.140); - банківською квитанцією від 24.02.2021 про доплату правничої допомоги на суму 5 000 гривень (а.с.140«а»), та які він просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.

Водночас позивачем було подано суду відповідне клопотання про зменшення розміру понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу (а.с.144-145).

Так, за змістом частин 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За положеннями ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує: - чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; - чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; - поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; - дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, з урахуванням наведеного вище та конкретних обставин у цій справі, колегія суддів уважає, що розмір понесених відповідачем витрат на правничу допомогу адвоката підлягає зменшенню з 10 000 до 5 000 грн, які слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 137, 141, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник адвокат Гончаров Валентин Вікторович, задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 березня 2021 року в частині стягнення боргу за договором позики та судового збору - скасувати.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 31 900 гривень - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 362,00 (одну тисячу триста шістдесят дві) гривні сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги та 5 000 (п`ять тисяч) гривень у відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 червня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді