Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/1335/17
Провадження № 2/945/68/22
РІШЕННЯ

Іменем України

04 лютого 2022 року. Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Войнарівського., за участю: секретаря судового засідання Жиган А.О., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Братського районного нотаріального округу Миколаївської області Малярчук Наталя Василівна; ОСОБА_6 , про визнання заповіту недійсним,

встановив:

У серпні 2017 року позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Братського районного нотаріального округу Миколаївської області Малярчук Наталя Василівна про визнання заповіту недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилалися на те, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 та відповідачка ОСОБА_8 є дітьми ОСОБА_9 ,яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті позивачі звернулись до нотаріуса, щоб оформити спадщину за законом. Але отримали інформаційну довідку зі Спадкового реєстру та дізнались, про наявність заповіту від 01.09.2009 який на думку позивачів їх мати особисто не підписувала і про існування котрого за життя ніколи не говорила. Оскільки вони є спадкоємцями ОСОБА_9 за законом тому просять суд визнати недійсним заповіт на користь відповідачки з наступних підстав. По-перше вважають, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення та є нікчемним. По-друге ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (заповіту). А саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі: правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Також вказували на те,що загальні вимоги до форми заповіту були порушені нотаріусом. Зокрема, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем; нотаріус попередньо встановлює особу заповідача та перевіряє його дієздатність. Крім того,наявні порушення недотримання порядку внесення оформленого заповіту до Спадкового реєстру.Нотаріус спочатку внесла дані про заповіт до реєстру, а потім оформила власне заповіт.Нотаріус ніколи не бачила паспорт ОСОБА_9 і тому не могла встановити особу ОСОБА_9 порівняти її підпис в паспорті та на бланку заповіту,перевірити її дієздатність 70-річної жінки з втратою 50 % слуху та хворобою судин головного мозку. Тому паспортні дані ОСОБА_9 відсутні у спірному заповіті. В заповіті приватний нотаріус Братського району зазначила місцем проживання ОСОБА_9 буд. АДРЕСА_1 . Жодного документу, яким підтверджується місце проживання, місце реєстрації спадкодавця нотаріус не бачила. Дані в заповіт нотаріус вносила зі слів відповідачки. В заповіті від 01.09.2009 зазначено, що заповідач ОСОБА_10 володіє ідентифікаційним номером НОМЕР_1 . Нотаріус записала ці цифри зі слів відповідачки,оскільки на момент оформлення заповіту в смт. Братське оригінал довідки про ідентифікаційний номер, як і оригінал паспорту заповідача знаходились у позивача ОСОБА_4 в с. Кринички, Миколаївського району. Позивачі вважають, що заповідач - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент оформлення власного заповіту 01.09.2009 не розуміла правових наслідків вчинених дій,оскільки вже страждала на неврологічні захворювання: деменцію, склероз. На початку 2010 року вона з інсультом потрапила до Братської районної лікарні. Після лікування в розмовах з позивачами матір стверджувала, що ніяких заповітів не робила і не планує оформлювати. Бо хоче виконати волю чоловіка щоб після її смерті діти поділили землю справедливо, тобто між усіма трьома, тому вирішити вказаний спір можливо лише в судовому порядку.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 21.08.2017 позовну заяву ОСОБА_4 , ОСОБА_5 прийнято до розгляду; у справі відкрито провадження та призначено до розгляду.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25.01.2018 залучено до участі у справі ОСОБА_6 , як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

06.02.2018 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову,оскільки твердження позивачів є неправдивими та не підтвердженні належними доказами. Також зазначила ,що ОСОБА_9 , за заповітом від 01.09.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Братського районного нотаріального округу Миколаївської області Малярчук Н.В., та зареєстрований за №651, заповіла земельні ділянки площею 8,40 га та 4,20 га, що розташовані в межах Криничанської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_11 . Даний заповіт спадкодавцем ОСОБА_9 прочитано особисто вголос і підписано власноруч (про що є запис в заповіті), складено текст зі слів останньої. Даний заповіт посвідчено нотаріусом даного округу, посвідчувальний напис вчинено відповідно до діючих норм законодавства і внесено до реєстру, а отже всі вимоги до форми заповіту виконані у відповідності до діючого законодавства. Щодо посилань позивачів на те, що в зв`язку з хворобою ОСОБА_9 не усвідомлювала значення своїх дій зазначає наступне. Заповідач мала на той час вік 70 років, але це ніяким чином не впливало на її свідомість та дієздатність, а інсульт, який був у ОСОБА_9 в 2010 році ніяк не міг вплинути на її дієздатність станом на 01.09.2009. Твердження позивачів, що ОСОБА_9 не мала паспорта на час посвідчення заповіту не підтверджені, як і інші підстави звернення з позовом, і не відповідають дійсним обставинам. ОСОБА_9 проживала в с.Михайло-Жукове Братського району Миколаївської області з донькою ОСОБА_11 ще з квітня 2009 року, але без реєстрації. За період з квітня по вересень вона отримувала пенсію чотири місяці і без оригінала паспорта на думку відповідача цього б зробити було б неможливо.

У судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали і просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що складання оспорюваного заповіту відбулось саме з волі останньої.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін, а також представників позивача та відповідача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши докази у справі, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 77 років у с.Михайло-Жукове Братського району Миколаївської області, про що Виконавчим комітетом Григорівської сільської ради Братського району Миколаївської області вчинено актовий запис № 13.

Відповідно до довідок Григорівської сільської ради Братського району Миколаївської області №1194 та №1193 від 16.11.2017 року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно проживала в АДРЕСА_2 з квітня 2009 року разом із донькою ОСОБА_2 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 витрати на поховання матері понесла ОСОБА_2 .

01.09.2009року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка Північного району Оренбургської області на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким належне їй на праві власності майно,а саме: земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,40 га та 4,20га, що розташовані в межах території Криничанської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області заповідала ОСОБА_11 .

Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Братського районного нотаріального округу Миколаївської області 01.09.2009року зареєстрований у спадковому реєстрі за № 651.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 ОСОБА_11 змінила прізвище на « ОСОБА_12 » реєструючи шлюб з ОСОБА_13 .

Приватним нотаріусом Братського районного нотаріального округу Миколаївської області було заведено спадкову справу №42/2017

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або законом (ст. ст. 1216, 1217 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. ст. 1233-1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержання ними прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до положень ч. ч. 2, 3 ст. 202, п. 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, що вчиняється заповідачем у письмовій формі.

Статтею 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 Цивільного Кодексу України.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 Цивільного Кодексу України.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі виконання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч. ч. 5 - 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_9 у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а відтак, волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, позивачами суду не представлено.

Отже встановлені під час розгляду справи обставини вказують на те, що заповіт відповідає дійсній волі заповідача ОСОБА_9 на момент його складання. При цьому сам заповіт складений без суттєвих порушень вимог щодо його форми та посвідчення, які тягнуть його недійсність (нікчемність) згідно з положеннями ч. 1 ст. 1257 ЦК України.

Таким чином, викладені у позовній заяві обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому суд вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивачів.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Братського районного нотаріального округу Миколаївської області Малярчук Наталя Василівна; ОСОБА_6 , про визнання заповіту недійсним- відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з положеннями ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Дата складення повного тексту судового рішення 15.02.2022 року.

Суддя М.М.Войнарівський