КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 756/9026/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/904/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Диби О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Харківської державної наукової бібліотеки ім. В.Г. Короленка, Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові, Державної фіскальної служби України, Міністерства культури України про визнання права власності, виключення майна з акту опису та арешту майна, витребування майна та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначав, що з 1992 року він займається антикваріатом, є меценатом та колекціонером культурних цінностей і старовини. Приблизно наприкінці 1990-х років він придбав для своєї особистої бібліотеки в букіністичному магазині м. Києва старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 року, яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам`ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892 року. Зазначений екземпляр книги був некомплектним, так як там не було суперобкладинки, коробки й фотографії Звенигородського.

Книги «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 року були одними з найдорожчих видань царської Росії. Екземпляри цієї книги нумерувались (було по 200 екземплярів російською, французькою та німецькою мовами) і дарувались відомим особам по всій Європі.

Придбаний позивачем екземпляр книги не мав номера. Як позивачу було відомо від іноземних експертів номер відсутній у зв`язку з тим, що меценат Звенигородський, який організовував публікацію і дарування зазначеної книги, цей екземпляр не встиг нікому подарувати і залишив у себе. Також на придбаному позивачем екземплярі книги приблизно на сторінках 5-7 були сліди від виведеного екслібриса одного з попередніх власників.

Позивач зазначив, що книга «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 року є культурною цінністю і її вартість на даний час згідно експертної оцінки складає 921600 грн., а він є її власником, оскільки набув права власності на цю книгу на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочину купівлі-продажу.

На початку квітня 2012 року у позивача погіршився матеріальний стан, виникла потреба у грошових коштах і він вирішив продати свою книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 року, про що повідомив свого помічника з продажу антикваріату - ОСОБА_2 , який повідомив позивача, що має знайомого - ОСОБА_4 , який мешкає у м. Харків і який готовий або придбати цю книгу, або посприяти її продажу, а ОСОБА_4 , у свою чергу, повідомив позивача про необхідність спочатку показати книгу знайомому експерту з м. Харкова для визначення ціни її продажу. При цьому ОСОБА_2 запевнив позивача у надійності ОСОБА_4 і словесно поручився за нього. Довіряючи ОСОБА_2 і ОСОБА_4 позивач передав їм книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 року для проведення її експертної оцінки та подальшого продажу.

Позивач зазначив, що згодом йому стало відомо, що його книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 року ОСОБА_4 передав своєму батькові ОСОБА_3 і книга стала предметом контрабанди.

Так, вироком Харківського районного суду Харківської області від 24 липня 2013 встановлено, що ОСОБА_3 разом з іншими особами намагались незаконно перевезти книгу через кордон до Російської Федерації, при цьому були затримані правоохоронними органами; ОСОБА_3 та інших осіб засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 201 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки, а книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 року конфісковано в дохід держави.

Про незаконне використання відповідачами книги позивача «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 року позивач не знав і не міг знати, оскільки вони його ошукали і не повідомляли про свої злочинні наміри.

До теперішнього часу книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 року позивачу не повернуто і кошти за неї не сплачено. За даними позивача належна йому книга перебуває на відповідальному зберіганні у Харківській державній науковій бібліотеці ім. В.Г. Короленка.

Відповідачі не визнають право власності позивача на книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 року і відмовляють йому у її поверненні.

Позивач вважає, що в результаті неправомірних дій відповідачів та вироку суду він був протиправно позбавлений права власності на книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 року, що спричинило йому душевні страждання та згідно чинного законодавства має право вимагати її повернення та відшкодування моральної шкоди, розмір якої він оцінює у 900000 грн.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати за ним право власності на старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 року, яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам`ятники візантійської емалі» Н.П.Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892 року, виключити дану книгу з акту опису та арешту майна ВП №39421555 від 29 серпня 2013 року державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Золотько С.Г., витребувати книгу на користь позивача з Харківської державної наукової бібліотеки ім. В.Г.Короленка та стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на його користь моральну шкоду в розмірі 900 000 грн. (т. 1 а.с. 3-6).

У вересні 2015 року директор Харківської державної наукової бібліотеки ім. В.Г. Короленка - Фірсов Н.К. подав заперечення на позов та просив відмовити у задоволенні позову (т. 1 а.с. 45-46, 77-78).

У жовтні 2015 року представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Шабас Г.В. подав заперечення на позов та просив відмовити у задоволенні позовних вимог про виключення книги з акту опису та арешту, витребування книги та стягнення моральної шкоди, просив застосувати строк позовної давності як підставу відмови в позові (т. 1 а.с. 58-68, 77-78).

Також у жовтні 2015 року представник ОСОБА_2 - Телещак Н.М. подала заперечення на позов та просила в задоволенні позову відмовити повністю (т. 1 а.с. 65-72).

У лютому 2016 року представник Міністерства культури України Петасюк Л.В. подав заперечення на позовну заяву, в яких просив в задоволенні позову відмовити (т. 1 а.с. 136-140).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року позов задоволено частково, визнано за позивачем право власності на старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 року, яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам`ятки візантійської емалі» Н.П.Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892 року, виключено вказану книгу з акту опису та арешту майна ВП №39421555 від 29 серпня 2013 року державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Золотько С.Г., зі зняттям арешту, витребувано вказану книгу з Харківської державної наукової бібліотеки імені В.Г. Короленка на користь позивача, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 220-230).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року залишено без змін рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року (т. 2 а.с. 93-99).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року в частині позовних вимог про визнання права власності, виключення майна з акту опису та арешту майна, витребування майна, справу направлено на новий розгляд (т. 2 а.с. 160-162).

У жовтні 2017 року директор Харківської державної наукової бібліотеки ім. В.Г. Короленка - Ракитянська В.Д. подала заперечення на позовну заяву, в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження його права власності на предмет спору. Крім того, оскільки спірна книга була предметом контрабанди, її правомірно на підставі вироку суду конфісковано в дохід держави. Також вказувала, що книга передана Управлінню Служби безпеки України в Харківській області, а до бібліотеки вона передана на відповідальне зберігання, тому бібліотека не уповноважена вирішувати питання переходу права власності (т. 2 а.с. 208-210).

У травні 2018 року представник ОСОБА_2 - Телещак Н.М. подала заперечення на позов та просила у задоволенні позов в частині стягнення солідарно з ОСОБА_2 моральної шкоди відмовити повністю, посилаючись на те, що вини відповідача у конфіскації книги та завданні позивачу у зв`язку з цим моральної шкоди немає. Відповідач не заперечує того факту, що спірна книга дійсно належала позивачу, а інші вимоги не мають відношення до відповідача, у зв`язку з чим він є неналежним відповідачем у справі з огляду на заявлені вимог (т. 2 а.с. 226-227).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Харківської державної наукової бібліотеки ім. В.Г. Короленка, Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові, Міністерства культури України про визнання права власності, виключення майна з акту опису та арешту майна, витребування майна та відшкодування моральної шкоди - залишено без задоволення (т. 4 а.с. 160-163).

Не погодившись з рішенням районного суду, 16 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мамась М.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову (т. 4 а.с. 184-203).

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та без врахування доводів позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор Київського міської прокуратури Чумаченко А. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін (т. 4 а.с. 235-239).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , його представник - адвокат Мельник А.В. підтримали скаргу і просили її задовольнити. Відповідач ОСОБА_2 , його представник - адвокат Телещак М.Н. не заперечували проти задоволення скарги. Прокурор Чумаченко А.А. заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені поштовими повідомленнями, телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були сповіщені на зазначену ними адресу поштовим повідомленням. В подальшому, повідомлення відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Київського ВДВС Харківського міського управління юстиції повертались із відміткою працівників пошти про відсутність адресатів за вказаною ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (знаходження) від зазначених осіб до суду не надходили. Державну фіскальну службу України, яка на час розгляду справи і ухвалення рішення апеляційним судом не була виключена (припинена) з Єдиного державного реєстру підприємств організацій України, було повідомлено про розгляд справи апеляційним судом на зазначену останньою адресу електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення (т. 4 а.с. 221-234 т. 5 а.с. 8-9, 17-24, 28-35, 38-49).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Предметом спору є право приватної власності на старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 року, яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам`ятники візантійської емалі» Н.П.Кондакова (Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892 року.

Відповідно до висновку державної експертизи вказана вище книга є культурною цінністю, її вартість складає 921600 грн., що встановлено вироком Харківського районного суду Харківської області від 24 липня 2013 року, яким ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 201 КК України, згідно якого зазначену книгу, як предмет контрабанди, конфісковано в дохід держави. Вирок набрав законної сили 09 серпня 2013 року (т. 1 а.с. 22-28).

Зазначеним вище вироком встановлено, що ОСОБА_3 у березні 2012 року в розмові зі своїм знайомим громадянином Російської Федерації ОСОБА_9 вступив з останнім у злочинну змову, запропонувавши останньому за грошову винагороду незаконно, контрабандним шляхом, перемістити через митний кордон України до РФ книгу, яка є культурною цінністю.

За попередньою домовленістю телефоном 15 квітня 2012 року на трасі Харків-Бєлгород близько селища Руська Лозова Дергачевського району Харківської області ОСОБА_3 зустрівся з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та передав їм старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 p., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам`ятники візантійські емалі» Н.П.Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт- Петербург 1892 р. В цей же день при переміщенні через державного кордону України з Росією місцевого пункту пропуску «Стрєлєчья» останні були затримані. Співробітниками місцевого пункту пропуску «Стрєлєчья» з-під капоту автомобіля марки «Фольксваген», р.н. НОМЕР_1 , було вилучено дану книгу, яка є культурною цінністю (т. 1 а.с. 22-28).

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 3 червня 2005 року № 8 «Про судову практику у справах про контрабанду та порушення митних правил» суди повинні дотримувати вимоги закону про застосування до засуджених за контрабанду додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке згідно із санкціями ч. 2 ст. 201, ч. 2,3 ст. 305 КК України є обов`язковим. Крім того, санкціями ст.201, 305 КК України передбачено обов`язкову конфіскацію предметів контрабанди.

Таким чином, за вказаними нормами матеріального права, відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, конфіскація майна, яке є безпосереднім об`єктом порушення митних правил (контрабанда), застосовується незалежно від того, чи є це майно власністю особи, яка вчинила правопорушення.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно акту опису та арешту майна вчиненого 29 серпня 2013 року Київським відділом державної виконавчої служби у м. Харкові, книгу «Візантійські емалі» 1892 року, яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам`ятники візантійської емалі» Н.П.Кондакова (Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892 року описано та накладено арешт на її відчуження (т. 1 а.с. 31-32).

З відповіді Харківської державної наукової бібліотеки ім. В.Г. Короленка №01/494 від 02 грудня 2014 року убачається, що спірна книга перебуває у бібліотеці на режимі відповідального зберігання, на який її було передано на підставі акту опису та арешту майна від 29.08.2013 в присутності старшого слідчого 6 ОВС криміналіста капітана юстиції Купрієнка А.М. До 29.08.2013 книга перебувала на зберіганні в Управління Служби безпеки України в Харківській області (т. 1 а.с. 30).

У процесі розгляду справи з пояснень сторони позивача судом першої інстанції було встановлено, що на момент розгляду справи книга «Візантійські емалі» 1892 року, яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам`ятники візантійської емалі» Н.П.Кондакова (Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892 року не перебуває на зберіганні у Харківській державній науковій бібліотеці ім. В.Г.Короленка, оскільки після набрання законної сили рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року, вона була отримана стороною позивача. В подальшому, позивач відчужив вказану книгу третій особі і йому невідомо її теперішнє місцезнаходження та реальний власник (т. 4 а.с. 78-82).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторонами у справі є позивач і відповідач, між якими саме і виник спір, за вирішенням якого позивач звернувся до суду з позовом до відповідача.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Близькі за змістом висновки сформульовані також у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 299/2931/17 (провадження № 61-35013св18).

З матеріалів справи, зокрема за звукозаписом судового засідання районного суду, вбачається, що протокольною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2018 року до участі у справі було залучено у якості співвідповідача Державну фіскальну службу України, діяльність якої на час розгляду справи районним і апеляційним судом не була припинена в установленому законом порядку, що знайшло підтвердження за відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств організацій України на час розгляду справи судом (т. 3 а.с. 92).

Тобто на виконання положень частини 1 ст. 417 ЦПК України і висновків суду касаційної інстанції зазначених в ухвалі від 14 червня 2017 року у цій справі (т. 2 а.с. 160-162), до участі у справі залучені особи, на чиї права та обов`язки може впливати вирішення спору, тому за участі належних відповідачів перевірці підлягають доводи позивача щодо задоволення позову.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що в результаті неправомірних дій відповідачів та вироку суду він був протиправно позбавлений права власності на книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 року, яка конфіскована в дохід держави та перебувала на відповідальному зберіганні у Харківській державній науковій бібліотеці ім. В.Г. Короленка.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В якості доказу на підтвердження права власності на спірну книгу позивачем подано копію квитанції №153393 від 12 лютого 1989 року комісійного магазину № 7 Ленінградського обласного управління Ленторг на суму 600 рублів, проте вказана квитанція не містить даних про особу покупця та інформації, яка саме придбана книга, у зв`язку з чим ідентифікувати книгу та покупця не виявляється можливим, а відтак і відсутні підстави для об`єктивного висновку, що саме вилучена за набравшим законної сили вироком Харківського районного суду Харківської області від 24 липня 2013 року книга була придбана позивачем (т. 1 а.с. 161-163).

Крім того, жодних доказів на підтвердження того, що позивач після набрання вироком законної сили звертався до уповноважених органів з заявою про повернення книги також надано не було.

Суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив доводи апелянта про набуття права власності на старовинну книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 року з посиланням на показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , оскільки показання свідків не можуть бути визнані належним доказом набуття права власності на предмет спору (т. 5 а.с. 41-43).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з того, що оспорювану книгу було правомірно конфісковано на виконання набравшого законної сили вироку суду у кримінальній справі, на час ухвалення рішення місцезнаходження книги не встановлено, у зв`язку з чим підстави для виключення книги з акту опису та арешту майна, а також її витребування відсутні.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 24 червня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова