Номер провадження: 22-ц/813/1967/22
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Стадніченко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2020 року, постановленого під головуванням судді Куриленко О.М., повний текст рішення складений 27 жовтня 2020 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання недійсним договору, -

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання недійсним договору, в якому просили визнати недійсним у зв`язку з фіктивністю договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у 2019 році щодо транспортного засобу Lexus LX 570 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 .

В обґрунтування свого позову зазначили, що 01 лютого 2017 року ОСОБА_2 придбав транспортний засіб Lexus LX 570 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 за, як зазначив позивач ОСОБА_2 , гроші, які офіційно ним були ввезені на територію України і задекларовані при митному оформленні. Не зважаючи на вищевикладене, право власності на транспортний засіб Lexus LX 570 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_2 було зареєстроване за ОСОБА_3 01 лютого 2017. При цьому ОСОБА_2 користувався транспортним засобом.

Влітку 2019 року транспортний засіб Lexus LX 570 0216 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 був переоформлений на ОСОБА_4 за умови, що той в подальшому переоформить вказаний транспортний засіб на ТОВ «РР ХОТЕЛ КОЛЛЕКШН».

Позивачі стверджували, що на початку травня 2020 року автомобіль не був переоформлений на ТОВ «ХОТЕЛ КОЛЛЕКШН», а 22 квітня 2020 року ОСОБА_4 зробив перереєстрацію зазначеного автомобіля та поставив його на облік в місті Одесі.

Позивачі зазначили, що обидві сторони правочину, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , діючи умисно, не бажали реальних правових наслідків укладення угоди щодо транспортного засобу Lexus LX 570 0216 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , у зв`язку з чим вважали, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у 2019 році був укладений фіктивний договір купівлі-продажу транспортного засобу Lexus LX 570 0216 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , який позивачі просили визнати недійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на неповне дослідження всіх обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що висновки суду про те, що в матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу, що стало підставою для відмови у задоволені позову за відсутністю предмету спору не відповідають дійсним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 , представник ОСОБА_5 зазначає, що суд першої інстанції прийняв рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду про те, що позов є безпідставним та необґрунтованим є вірними, оскільки позивачі не надали до суду доказів фіктивності оскаржуваного правочину, також не надано до апеляційної скарги жодного належного доказу на підтвердження позовних вимог.

В судове засідання, призначене на 02 лютого2022 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 не з`явилися, у відповідності до ст. 128 ЦПК України були сповіщені належним чином (а.с.64-71, 73-81, 83-86 т. 2).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_7 , представника ОСОБА_4 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії НОМЕР_3 з ОСОБА_3 належав транспортний засіб моделі «LEXUS LX 570» 2016 року, чорного кольору д/н НОМЕР_4 , номер кузова: НОМЕР_1 . Дата реєстрації 01 лютого 2017 року.

20 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Купреєвою С.П. було посвідчено довіреність, згідно якої ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2 бути його представником з експлуатацією та розпорядженням транспортного засобу моделі «LEXUS LX 570» 2016 року, чорного кольору д/н НОМЕР_4 , номер кузова: НОМЕР_1 .

Звертаючись до суду з позовом, позивачі вказували на те, що автомобіль «LEXUS LX 570» 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 був придбаний за грошові кошти ОСОБА_2 , однак на момент придбання автомобіля у ОСОБА_2 не було громадянства України і посвідки на тимчасове або постійне проживання, а тому він не мав можливості здійснити державну реєстрацію на своє ім`я. Тому ним було прийнято рішення здійснити реєстрацію автомобіля на людину, якій він довіряв, а саме на ОСОБА_3 . В подальшому планувалось оформлення автомобіля на ТОВ «РР ХОТЕЛ коллекшн», власником є ОСОБА_2 .

Згодом зазначили, відповідач ОСОБА_8 почав переконувати ОСОБА_2 в необхідності перереєструвати автомобіль в Одесі, мотивуючи це тим, що начебто через те, що автомобіль має київську реєстрацію, його систематично зупиняє патрульна поліція для перевірки документів, не пропускають в пробках, нешанобливо ставляться на дорозі. Тому, на його думку, буде набагато краще отримати одеські номера, але ОСОБА_2 тоді відмовився від цієї ідеї, тому що у ОСОБА_2 не було одеської реєстрації. Надалі ОСОБА_8 говорив ОСОБА_2 , як повідомляє останній, що не треба шукати якусь людину на стороні, адже є він, ОСОБА_8 , а тому неодноразово просив оформити машину на нього. ОСОБА_8 повторював ОСОБА_2 , що він дуже надійний, говорив, що ОСОБА_2 знає його дуже давно як порядну людину, може йому довіряти, він нічого з машиною не зробить і буде довіреною особою ОСОБА_2 , поки той перебуває за кордоном. Позивач прислухавшись до ОСОБА_8 , погодився оформити машину на останнього за умови, що ОСОБА_8 надалі переоформить автомобіль на ТОВ «РР XOTEJI коллекшн». При цьому вони домовилися, що ОСОБА_8 буде тільки формальним власником машини і тільки деякий час, а насправді машина належить і буде належати ОСОБА_2 , поки він сам не захоче її продати, і якщо він колись захоче її продати, то сам вирішить, за скільки, кому і коли і гроші від продажу будуть ОСОБА_2 . ОСОБА_2 пішов на цей крок у тому числі й тому, що дуже довіряв цій людині. Автомобіль Лексус був переоформлений на ОСОБА_8 влітку 2019 в Києві (точний час і місце ОСОБА_2 не відомі), оскільки вій не був присутній при оформленні. Однак, наскільки відомо ОСОБА_2 , переоформлення здійснювалося і за фактичної відсутності ОСОБА_8 .

На початку травня 2020 року ОСОБА_2 дізнався, що автомобіль до цього часу не був переоформлений на ТОВ «ХОТЕЛ коллекшн», а 22.04.2020 р. ОСОБА_8 зробив перереєстрацію автомобіля та поставив його на облік в місті Одесі. В цей же день ОСОБА_8 підписав з ТОВ «Бриз» договір комісії, за яким останній дов`язується продати зазначений автомобіль, і в той же день, 22.04.2020 р., між ТОВ «Бриз» ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу належного ОСОБА_2 автомобіля Лексус. Стверджував, що згідно з договором комісії, вартість автомобіля складає 700 тисяч гривень, що є в 3-4 рази нижче його ринкової вартості і не відповідає дійсності. Фактична ринкова вартість даного автомобіля становить 80 90 тис. доларів США.

Дійсно судом встановлено, що 22.04.2020 року між ТОВ «БРИЗ» та ОСОБА_8 було укладено договір комісії № 3553/20/011211, за яким ТОВ «БРИЗ» зобов`язалось продати транспортний засіб моделі «LEXUS LX 570» 2016 року, чорного кольору д/н НОМЕР_5 , номер кузова: НОМЕР_1 .

Разом з тим, згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії НОМЕР_6 з 12.05.2020 року власником транспортного засобу моделі «LEXUS LX 570» 2016 року, чорного кольору номер кузова: НОМЕР_1 , н/з НОМЕР_7 є ОСОБА_5 .

Під час розгляду справи позивачами не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме: ввезення на територію України та декларування при митному оформленні ОСОБА_2 грошових коштів, за які начебто було придбано транспортний засіб Lexus LX 570 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 ; наявності угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , за якою останній зобов`язувався відчужити транспортний засіб ТОВ «РР ХОТЕЛ КОЛЛЕКШН».

Судом вірно зазначено, що в матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо транспортного засобу Lexus LX 570 0216 року випуску, номер кузова НОМЕР_8 та докази його існування.

Як вбачається з повідомлення від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС)від 27 липня 2020 року, ще в серпні 2020 року транспортний засіб марки LEXUS LX 570, чорного кольору, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , 01.02.2017 був зареєстрований за ОСОБА_3 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 30.01.2017 № ЕЛЮА- 0002/030, про що було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 01.02.2017 серії НОМЕР_3 та державний номерний знак НОМЕР_4 .

05.07.2019 відбулась перереєстрація вищезазначеного транспортного засобу на ОСОБА_8 , згідно договору купівлі-продажу від 22.06.2019 №7562/19/004557, у ТСЦ №5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області (філія ГСЦ МВС). Тому для отримання копій документів, що стали підставою для перереєстрації транспортного засобу марки LEXUS LX 570, чорного кольору, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_10 , порадили звернутись до РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Корольова, 5.

Позивачі, як на підставу для задоволення позовних вимог, зазначали, що оскаржуваний договір є фіктивним та таким, що був умисно укладений обома сторонами не з метою реального настання наслідків, які обумовлені цим договором, однак, доказів того, що грошові кошти за оплату спірного автомобіля передані не були суду не надали.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами не доведені підстави позовних вимог.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як передбачено ч.ч.1, 2 ст.234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

При цьому, у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 ст.203 ЦК, що за правилами ст.215 цього кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верхового Суду від 27.03.2019 року по справі № 607/15555/17-ц.

Судом вірно зазначено про те, що позивачами не доведено, які саме права кожного з позивачів були порушені, та як саме вони можуть бути відновлені шляхом визнання неіснуючого договору недійсним, враховуючи, що на теперішній час власником спірного авто є ОСОБА_5 .

Також судом вірно зазначено і те, що є недоведеними твердження представника позивачів в уточненій редакції позовної заяви від 15.07.2020 року про те, що недійсність цього правочину витікає з недійсності договору купівлі-продажу, що був укладений між автосалоном та ОСОБА_3 , оскільки він не набув права власності на автомобіль.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

На підставі вищевикладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновкупро відмову у задоволені позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за недоведеністю позовних вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду про те, що в матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу, що стало підставою для відмови у задоволені позову за відсутністю предмету спору не відповідають дійсним обставинам справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи, встановленими судом обставинами та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивачі не надали до суду на підтвердження позовних вимог належних доказів, з клопотаннями про витребування доказів до суду не зверталися, у судове засідання не з`являлися та розгляд справи просили здійснити в їх відсутності, у зв`язку з чим, суд розглянув справу за наявними у ній документами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Аналогічний висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, що свідчить про вже усталену судову практику.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачами не надані належні докази про порушення їхніх прав, та яким саме чином вони можуть бути відновлені шляхом визнання неіснуючого договору недійсним, враховуючи, що власником спірного автомобіля наразі є ОСОБА_5 .

Положеннями ст. 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначено, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають апелянти.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 14 лютого 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

_______________________________________ Т.В. Цюра