Справа № 545/3540/22
Провадження № 2/545/1351/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2022 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Богомолової Л.В.

при секретарі Безгубенко Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Полтавського районного суду Полтавської області за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому вказала, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 2011 року. Від шлюбу мають дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Причинами розірвання шлюбу вказує різні погляди на життя, постійні сварки та окреме проживання. Вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе та суперечить її інтересам. Також просить суд визначити місце проживання дитини з нею.

Позивачка у судове засідання не з`явилась. Надала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився. Надав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти задоволення позову.

Керуючись ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу заочно.

Будь-які інші заяви чи клопотання сторонами не заявлялись, а судом не вирішувались.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до ст.ст.110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя . Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення.

Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Факт перебування сторін у шлюбі підтверджено оригіналом свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 30.09.2011 року (а.с.6). Неповнолітня дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом з позивачем.

Шлюбні стосунки між подружжям припинені, оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги пояснення сторін, суд вважає, що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і зберігання шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їх дітей, що має суттєве значення.

Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу.

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Щодо вимог про визначення місця проживання дитини суд приходить до наступного висновку.

Частиною першою статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У частині першій статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як слідує з тексту позовної заяви позивача, вони з відповідачем в досудовому порядку досягли згоди стосовно місця проживання їх спільної дитини дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина фактично проживає з матір`ю, спору між сторонами не існує.

У зв`язку з вищевикладеним, оскільки сторони, в порядку ч.1 ст.160 СК України, самостійно досягли згоди стосовно місця проживання дитини, відсутні підстави для вирішення цього питання судом, оскільки між сторонами відсутній спір стосовно цього.

Крім того, за ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У даному випадку, жодна особа не порушує, заперечує чи оспорює права позивача на проживання з нею малолітньої дитини.

Так, в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року №200/952/18 останній зазначив, що суд, у разі відсутності спору між сторонами, може, а не зобов`язаний, визначити місце проживання дитини.

Крім того, позивач, всупереч ч.4 ст.19 СК України, не клопотала про залучення судом до участі у справі органу опіки та піклування, з наданням відповідного висновку щодо визначення місця проживання дитини.

За обставинами розглядуваної справи, враховуючи позицію сторін, які в досудовому порядку досягли згоди стосовно місця проживання дитини, позицію позивача, яка мотивує необхідність вирішення саме судом питання про місце проживання дитини лише власним баченням та трактуванням положень сімейного законодавства, а не якимись об`єктивними причинами, як то необхідність оформлення соціальних пільг, субсидій тощо, а також зважаючи на те, що жодна особа не порушує, заперечує чи оспорює права позивача, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, як передчасної.

Оскільки під час звернення до суду позивач не сплатила судовий збір за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини, а суд відмовив у задоволенні цієї вимоги, з позивача на користь держави слід стягнути 992,40 грн. судового збору.

Оскільки позовні вимоги про розірвання шлюбу було задоволено повністю, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 992,40 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст. ст. 80, 84, 109, 110, 180, 181,182, 183, 272 Сімейного Кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити частково.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 30.09.2011 року, про що зроблено актовий запис №485.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини у цивільній справі за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто два) гривень 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто два) гривень 40 копійок.

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаємо наступні відомості:

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово проживає: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом двадцяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л. В. Богомолова