КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/905/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Мілетич Ольги Олегівни в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року, постановлене суддею Заставенко М.О. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва", про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

У С Т А Н О В И Л А :

У липні 2020 року позивач ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Мілетич О.О. звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та її неповнолітнього сина ОСОБА_6 , за участю третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до Ордеру на житлове приміщення № 26692 серії Б від 21.10.1987 була передана в користування наймачу ОСОБА_7 та членам її родини - ОСОБА_8 (чоловік), ОСОБА_9 (донька), ОСОБА_2 (син). Наймач квартири ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Утримання квартири здійснювалося її чоловіком ОСОБА_8 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 також помер. Після його смерті фактичне утримання квартири та проживання у ній здійснюється позивачем. Позивач та відповідачі перебувають у родинних відносинах. ОСОБА_3 є сестрою позивача, а ОСОБА_4 та ОСОБА_6 племінниками. Вказана квартира перебуває у комунальній власності. Відповідачі квартирою не користуються понад шість місяців без поважних причин. Факт реєстрації відповідачів у квартирі збільшує фактичний розмір виставлених рахунків на квартиру для сплати комунальних послуг позивачем, та оскільки відповідачі не підтримують контактів із позивачем та самоусунулися від користування та утримання квартири, для позивача також неможливо змінити договір найму та стати власником особового рахунку і наймачем квартири, оскільки така дія потребує обов`язкової згоди інших зареєстрованих у житлі осіб, що і стало підставою для подання позову.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 1590,80 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 1590,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині, мотивуючи тим, що неправильне застосування норм матеріального права, визнання встановленими обставин, які не були доведені відповідачем та неповне з`ясування обставин справи призвели до неправильного вирішення справи. Вважає, що матеріали справи свідчать про те, що відповідачка змінила своє постійне місце проживання за власною волею, а не тому, що їй чинились перешкоди, тривалий час не проживає у спірному житлі, не несе тягар утримання майна, втратила інтерес до вищевказаного житла, оскільки має у власності своє житло, де проживає з дитиною. З огляду на такі обставини втрата права користування квартирою з боку відповідача має своїм безпосереднім наслідком втрату права користування житловим приміщенням її малолітнім сином.

Представник позивача підтримала апеляційну скаргу, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_5 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина , апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що не доведено факт неповажності причин не проживання відповідачів у спірній квартирі.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 21.10.1987 ОСОБА_7 видано Ордер на житлове приміщення № 26692 серії Б на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на сім`ю із чотирьох осіб: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (чоловіка), ОСОБА_9 (доньку) та ОСОБА_2 (сина) (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8 (а.с. 13).

З відповіді КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» від 18.05.2020 за № 17-18-05/2020 вбачається, що уповноваженим власником особового рахунку № НОМЕР_1 , який відкрито для здійснення нарахування та оплати за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_8 (а. с. 14).

Відповідно до електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 46).

Судом встановлено, що наймачем житла - квартири за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_8 , а позивач та відповідачі були зареєстровані за вказаною адресою, як члени сім`ї наймача, неповнолітній ОСОБА_6 вселений до своїх батьків, одночасно з цим набувши рівного з іншими членами сім`ї права користування цим жилим приміщенням, іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням не укладалося. Сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали разом за вказаною адресою щонайменше з часу отримання ордеру на вказану квартиру та реєстрації у передбаченому законом порядку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст.37 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно із ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз змісту статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов:

1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців;

2) відсутність поважних причин такого не проживання.

Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

На позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи та визнано сторонами по справі ОСОБА_5 та її неповнолітній син не проживають в спірній квартирі з 2016 року.

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що з серпня 2016 року за ОСОБА_5 зареєстровано на праві власності квартиру АДРЕСА_2 житловою площею 28 кв.м.

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що батько неповнолітнього ОСОБА_6 ОСОБА_10 має на праві власності 1/2 частку кімнати 115 по АДРЕСА_3 , яке зареєстроване за ним у 2017 році.

Згідно з чч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Верховний Суд в Постанові від 10 липня 2019 року по справі №465/7083/13-ц зазначив, що неповнолітні не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх непроживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_5 та її неповнолітній син не втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки зазначені відповідачі не проживають в цій квартирі з 2016 року, не проявляли жодного інтересу до вказаного житла більше шести років, не несли витрати за утримання квартири, не намагалися вселитися в спірну квартиру для проживання в ній.

Доводи відповідача , що їм чинилися перешкоди в користуванні квартирою, починаючи з 2016 року, нічим не підтверджені.

Судом встановлено, що батьки неповнолітнього на праві власності мають житло, де разом із ними проживає їх неповнолітня дитина.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання ОСОБА_5 та її неповнолітньої дитини підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про визнання зазначених осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_4 , оскільки вони не проживають в зазначеній квартирі більше шести місяців без поважних причин.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Мілетич Ольги Олегівни в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення.

Визнати ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_4 ..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 4 липня 2022 року.

Суддя - доповідач:

Судді: