ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/12759/20

Провадження № 22-ц/4820/113/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю апелянта та його представника,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 квітня 2021 року, суддя Чевилюк З.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Хмельницької міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ реєстрації місця проживання управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зміну договору найму житла,

встановив:

В травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, який уточнив в червні 2020 року, про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язання виконавчого комітету Хмельницької міської ради внести зміни до договору найму вказаного житлового приміщення, зазначивши та визнавши його основним наймачем квартири.

В обґрунтування позову вказав, що з моменту реєстрації він є єдиними фактичним користувачем квартири АДРЕСА_1 , наймачем якої є його матір, ОСОБА_3 .

З 06.05.2019 року ОСОБА_3 знята з реєстрації за цією адресою у зв`язку з зміною фактичного місця проживання на с. Виноградівка, Ярмолинецького району, Хмельницької області.

ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі з 04.09.2012 року, але не проживає в ній з 2013 року, місце його проживання позивачу невідомо.

Оскільки він фактично проживає в квартирі один та сплачує усі комунальні платежі, хоча наймачем квартири за договором є ОСОБА_3 , на ім`я якої відкрито особовий рахунок, з посиланням на норми статей 9, 64, 71 72 103, 104, 106 ЖК України, просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05.04.2021 року позов задоволено. Визнано відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 . Зобов`язано виконавчий комітет Хмельницької міської ради внести зміни до договору найму житлового приміщення вищезазначеної квартири. Зазначивши та визначивши ОСОБА_2 основним наймачем квартири.

Мотивуючи своє рішення суд виходив з того, що ОСОБА_3 вибула зі спірної квартири на постійне місце проживання в інший населений пункт, а ОСОБА_1 не проживає в квартирі без поважних причин понад один рік.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення.

За твердженням апелянта, він не був повідомлений судом першої інстанції про дату, час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим рішення суду є неповним та необ`єктивним.

Так, судом не враховано, що в період з 27.09.2019 року по 04.06.2021 року він був працевлаштований на посаду теслі у ТОВ «Єврольвів», яке розташоване у м. Львові, тому його відсутність у спірній квартирі пов`язана з поважним причинами.

В судовому засіданні апелянт та його представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом у відповідності до вимог процесуального закону.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить до комунального житлового фону, зареєстровані ОСОБА_2 , син наймача, з 25.03.1993 року, ОСОБА_1 , внук наймача, з 04.09.2012 року. Наймач квартири, ОСОБА_3 знята з реєстрації у квартирі 06.05.2019 року та зареєстрована за місцем постійного проживання, у Виноградівському психоневрологічному інтернаті, розташованому по АДРЕСА_2 , де перебуває і до цього часу. Вона зарахована на повне державне утримання до психоневрологічного інтернату у зв`язку із захворюванням на підставі наказу №29 від 06.05.2019 року директора закладу.

У вказаній квартирі постійно проживає ОСОБА_2 , що не заперечувалося учасниками справи.

В суді першої інстанції свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили факт не проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у спірній квартирі приблизно два останніх роки.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної скарги досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається зі змісту доданої до апеляційної скарги фотокопії трудової книжки, ОСОБА_1 в період з 27.09.2019 року по 04.06.2021 року перебув на посаді теслі у ТОВ «Єврольвів», яке знаходиться у м. Львові.

У зв`язку з тим, що апелянт не був присутній у судовому засіданні в суді першої інстанції, його повідомлення про судове засідання було здійснено судом в порядку п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, про що свідчить довідка поштового відділення про причини невручення судової повістки з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», надісланої судом на зареєстровану адресу ОСОБА_1 (а.с. 83-84), враховуючи, що цей доказ має значення для повного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи, тому судом апеляційної інстанції даний доказ був прийнятий до уваги та йому було надано оцінку відповідно до вимог ЦПК України.

З цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо його неналежного повідомлення про судове засідання в справі, яке відбулося 05.04.2021 року, оскільки, як встановлено вище, він був повідомлений про судове засідання у відповідності з вимогами ЦПК України.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

За цією нормою, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року, №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УPCP), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням (постанова Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №201/10924/13-ц).

Разом з тим, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 року, справа №464/7923/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був відсутній за зареєстрованою адресою свого місця проживання, в квартирі АДРЕСА_1 , в період з 27.09.2019 року по 04.06.2021 року, у зв`язку з перебуванням на роботі у м. Львові, тому з урахуванням вищезазначених норм Закону, оскільки його відсутність протягом вказаного періоду була зумовлена характером роботи, тому відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР ця обставина є підставою для збереження за ОСОБА_1 житла протягом усього часу виконання цієї роботи, тобто з 27.09.2019 року по 04.06.2021 року.

В той же час, справа не містить доказів щодо відсутності ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 в інший період чи з інших підстав. При цьому апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в суді першої інстанції вказали що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі орієнтовно протягом двох останніх років перед днем судового засідання, тобто з лютого 2019 року. Інших доказів відсутності відповідача понад встановлені Законом строки у спірній квартирі справа не містить.

При цьому, в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_4 пояснив, що ОСОБА_1 перебував тривалий час на роботі за межами м. Хмельницького, однак періодично приїздив до спірної квартири та деякий час проживав там.

Таким чином, оскільки у справі не встанемо обставин відсутності відповідача у спірному жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та постановити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо позовних вимог про визнання ОСОБА_2 наймачем квартири апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою, другою статті 61 ЖК Української РСР визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається на підставі ордера у письмовій формі між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до частини першої, другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 103 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, другою статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Статтею 107 ЖК Української РСР встановлено, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Враховуючи, що наймач квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , вибула на постійне місце проживання в іншу місцевість, з м. Хмельницького, в с. Виноградівка, Ярмолинецького району, і з травня 2019 року реєстрація її місця проживання змінилася, тому з урахуванням вимог ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСР, вона є такою, що втратила право користування спірною квартирою, і її згода на визнання наймачем за договором найму квартири ОСОБА_2 не потребується.

В той же час, оскільки позивач ОСОБА_2 є єдиною особою, яка зареєстрована у спірній квартирі та фактично користується житлом для власного проживання, одноособово несе витрати по утриманню житла, оскільки відповідач ОСОБА_1 , який має статус члена сім`ї наймача спірного житла, заперечує проти визнання ОСОБА_2 наймачем квартири, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовних вимог в частині внесення змін до умов договору найму житлового приміщення у зв`язку із визнанням ОСОБА_2 наймачем квартири.

Правова позиція щодо належного способу захисту порушеного права у спосіб, який був застосований судом першої інстанції в даній справі, визнання особи наймачем квартири та зобов`язання внести зміни до діючого договору найму житлового приміщення, викладена у постанові Верховного Суду від 04.04.2019 року у справі №642/2100/18-ц.

У відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, ухвалення апеляційним судом судового рішення про відмову у задоволенні однієї з двох позовних вимог немайнового характеру, з позивача ОСОБА_2 на користь апелянта ОСОБА_1 підлягає стягнення 1261,20 грн. судових витрат по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції (2522,40:2=1261,20).

В той же час, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягнення 840,80 грн. судових витрат по сплаті судового збору в суді першої інстанції (1681,60:2=840,80).

З урахуванням вимог ч. 10 ст. 141 ЦПК України, різниця у сумі судових витрат підлягає сплаті ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 420,40 грн. (1261,20-840,80=420,40 грн.).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 квітня 2021 року в частині визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 , відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 420 грн. 40 коп. судових витрат по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 липня 2022 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко