Ухвала

Іменем України

15 грудня 2022 року

місто Київ

справа № 206/4713/17

провадження № 61-11970ск22

Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Дніпровська міська рада, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 ,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року, яка постановлена колегією суддів у складі Петешенкової М. Ю., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у вересні 2017 року звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , у якому просила:

- визнати незаконним та скасувати рішення Дніпропетровської міської ради від 28 вересня 2016 року № 83/14 про визнання таким, що втратило чинність рішення Дніпропетровської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 82/56 «Про надання ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , дозволу на розроблення проєкту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 »;

- скасувати рішення Дніпропетровської міської ради від 13 квітня

2017 року № 83/19 «Про передачу земельної ділянки на АДРЕСА_1 у власність гр. ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»;

- скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер :09:455:0285, реєстровий номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису права власності 20495093;

- зобов`язати Дніпровську міську раду на найближчій сесії розглянути питання щодо затвердження проєкту землеустрою та передачі земельної ділянки на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою від 21 грудня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська залишив позов ОСОБА_1 без розгляду.

Постановою від 03 березня 2021 року Дніпровський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасував ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, справу передав до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою від 24 квітня 2021 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2021 року.

Рішенням від 16 листопада 2021 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська частково задовольнив позов ОСОБА_1 .

Суд визнав незаконним та скасував рішення Дніпропетровської міської ради від 28 вересня 2016 року № 83/14 «Про втрату чинності рішень міської ради від 29 жовтня 2014 року № 83/56, від 29 жовтня 2014 року № 82/56 стосовно надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) на АДРЕСА_1 » в частині визнання таким, що втратило чинності, рішення Дніпропетровської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 82/56 «Про надання гр. ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 ».

Зобов`язав Дніпровську міську раду на найближчій сесії розглянути питання щодо затвердження проєкту землеустрою та передачі земельної ділянки на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

В іншій частині вимог позову відмовив. Здійснив розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, 17 жовтня 2022 року подала апеляційну скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування клопотання заявник зазначила, що оскаржуване рішення отримала 20 грудня 2021 року, проте через те, що разом із сім`єю перебувала на території Західної України, не мала змоги співпрацювати зі своїм представником. Після повернення до м. Дніпро не мала можливості діяти через свого представника, оскільки 07 квітня 2022 року її адвокат Федосєєв Євген Олександрович перебував як доброволець у Добровольчому формуванні Дніпровської міської територіальної громади «Варта Дніпра». У зв`язку з викладеним представник заявника був позбавлений можливості представляти інтереси ОСОБА_1 .

Також ОСОБА_1 посилалася на практику Верховного Суду, згідно з якою факт перебування на військовій службі визнається поважною причиною пропуску строку на касаційне оскарження.

Ухвалою від 19 жовтня 2022 року Дніпровський апеляційний суд залишив апеляційну скаргу ОСОБА_1 без руху та надав строк для усунення недоліків апеляційної скарги, подання обґрунтованої заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції із наведенням інших поважних причини його пропуску та наданням доказів на їх підтвердження.

Ухвалою від 07 листопада 2022 року Дніпровський апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2021 року.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції зазначив, що наведені у клопотанні підстави поновлення процесуального строку не є поважними, оскільки не є такими, що об`єктивно унеможливили подання апеляційної скарги.

Суд зазначив, що наведені заявником доводи про перебування її представника у відрядженнях та у відпустці, пов`язаній із народженням дитини, не заслуговують на увагу, оскільки знаходження ОСОБА_3 у короткострокових відрядженнях не позбавляло його можливості скласти апеляційну скаргу та подати її в електронній формі протягом строку апеляційного оскарження, а не за спливом 11 місяців після закінчення такого строку, адже копію рішення суду першої інстанції він отримав 20 грудня 2021 року, про що повідомив самостійно.

Також ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження обґрунтовувалася тим, що посилання на запровадження воєнного стану в Україні не свідчить про зупинення здійснення судочинства до 17 жовтня 2022 року. ОСОБА_1 було відомо про існування рішення суду саме 20 грудня 2021 року, тобто до запровадження воєнного стану на території України, наведені в клопотанні підстави для поновлення процесуального строку не є поважними, оскільки скаржник не зазначила, які саме обмеження, впроваджені у зв`язку із воєнним станом на території України, перешкоджали поданню апеляційної скарги у період із 14 січня 2022 року до 17 жовтня 2022 року.

За висновком суду апеляційної інстанції, така поведінка доводить незацікавленість названої сторони у результаті розгляду справи. Заявник не скористалася своїми процесуальними правами на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції протягом тривалого часу, який не можна визнати розумним.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 01 грудня 2022 року із застосуванням системи «Електронний суд» направила до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що, отримавши копію рішення суду першої інстанції 20 грудня 2021 року, яке на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень опубліковано 26 листопада 2021 року, представник заявника ОСОБА_3 був позбавлений можливості своєчасно подати апеляційну скаргу, оскільки протягом періоду з 29 листопада 2021 року до 18 грудня 2021 року перебував у службових відрядженнях. На підтвердження цього надав копії наказів Товариства з обмеженою відповідальністю ОПГ «ОМЕРТА», де він є директором. Самостійно скласти і подати апеляційну скаргу ОСОБА_1 не могла.

Заявник зазначила, що протягом періоду з 22 грудня 2021 року до 14 січня 2022 року ОСОБА_3 перебував у щорічній відпустці, а протягом періоду з 14 лютого 2022 року до 03 березня 2022 року ОСОБА_3 перебував у відпустці у зв`язку з народженням дитини, а тому також не міг своєчасно направити апеляційну скаргу. Починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 запроваджено воєнний стан на території усієї держави, а з 07 квітня 2022 року її представник ОСОБА_3 вступив до лав Добровольчого формування Дніпровської міської територіальної громади «Варта Дніпра», що також стало причиною пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2021 року.

ОСОБА_1 зазначила, що наведені нею причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є поважними, проте суд апеляційної інстанції під час ухвалення рішення застосував надміру формальний підхід в оцінці клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Додатково ОСОБА_1 наголосила на тому, що посилання суду апеляційної інстанції на те, що заявник, володіючи інформацією про розгляд справи, могла самостійно цікавитися результатом її розгляду на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень, є необґрунтованим, оскільки відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 755/2543/20, вичерпний перелік випадків, які підтверджують дату вручення судового рішення, наведений у частині шостій статті 272 ЦПК України, і в цьому переліку день оприлюднення судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень не прирівняно до дня вручення судового рішення.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до частин першої та другої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

За правилом частини третьої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Оцінка доводів касаційної скарги

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 звернулася із апеляційною скаргою із пропуском строку на апеляційне оскарження згаданого рішення суду першої інстанції, при цьому заявник не навела поважних причин такого пропуску. Суд підставно залишив без руху апеляційну скаргу та запропонував заявнику подати обґрунтовану заяву про поновлення пропущеного строку з наведенням інших поважних причин пропуску такого процесуального строку та наданням відповідних доказів.

ОСОБА_1 , усуваючи недоліки апеляційної скарги, зазначила, що вона звернулася із апеляційною скаргою у межах строку, визначеного процесуальним законом, оскільки навела поважні причини пропуску такого строку.

Заявник вважає безпідставними висновки апеляційного суду щодо того, що наведені нею причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції не є поважними, оскільки суд апеляційної інстанції під час ухвалення рішення застосував надто формальний підхід щодо їх оцінки.

Суд апеляційної інстанції встановив, що зазначені підстави для поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2021 року є неповажними, тому відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Отже, заявник звернулася до суду апеляційної інстанції з пропуском строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Згідно із частиною четвертою статті 357 ЦПК України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Верховний Суд, враховуючи доводи заявника щодо визнання поважними наведених ним у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження причин такого пропуску, зазначає, що статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Верховний Суд наголошує на тому, що ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначила про отримання нею 20 грудня 2021 року копії рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2021 року. Отже, заявник мала право на поновлення строку на апеляційне оскарження у разі звернення до суду із апеляційною скаргою протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення суду першої інстанції, що відповідало б пункту 1 частини другої статті 354 ЦПК України. З моменту отримання копії рішення суду першої інстанції останнім днем подачі апеляційної скарги разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції відповідно до пункту 1 частини другої статті 354 ЦПК України було 19 січня 2022 року.

Тобто ОСОБА_1 , ознайомившись із повним текстом рішення суду першої інстанції, могла у межах визначених процесуальним законом строків звернутися до суду із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, проте не реалізувала таке своє процесуальне право.

Передусім, для оцінки того, чи існували підстави для поновлення строку апеляційного оскарження, суд повинен був піддати аналізу доводи заявника щодо наявності у неї перешкод для своєчасного звернення саме протягом згаданого періоду часу.

Верховний Суд констатував, що доводи ОСОБА_1 про значну зайнятість її представника, перебування у службових відрядження, його перебування у відпустках та вступ у Добровольче формування Дніпровської міської територіальної громади «Варта Дніпра» не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи свідчать виключно про обґрунтування причин пропуску строку на подання апеляційної скарги ОСОБА_3 , який не є учасником справи, а лише представляє інтереси заявника та діє у справі від її імені.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Отже, ОСОБА_1 , саме яка є учасником справи, отримавши інформацію про надмірну зайнятість її представника ОСОБА_3 , перебування його у відпустках, повинна була діяти добросовісно і розумно та звернутися за професійною правовою допомогою до іншого адвоката (представника), який міг би добросовісно та своєчасно скласти та подати таку апеляційну скаргу. Заявник не скористалася таким процесуальним правом, неможливості вчинення таких дій також не довела.

Адвокат є представником особи - учасника справи - на підставі відповідного договору, а тому саме такий учасник справи як замовник певних правових послуг несе ризик обрання неналежного контрагента, а так само ризик неможливості надання певних послуг. Відповідно ненадання або несвоєчасне надання таких послуг не може, за загальним правилом, слугувати достатньою причиною для поновлення пропущеного процесуального строку.

Верховний Суд відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що поважною причиною пропуску строку потрібно вважати введення воєнного стану на території України, оскільки відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22, самий лише факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Проте, заявник таких підстав не зазначив. При цьому потрібно враховувати, що строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції сплинув до запровадження 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану.

Підсумовуючи, Суд констатує, що обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовує поважність причин пропуску процесуального строку, є такими, що не свідчать про наявність безпосередньо у неї дійсних істотних перешкод чи труднощів, підтверджених достатніми та належними доказами, для звернення з апеляційною скаргою у строки, визначені ЦПК України.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 у розумні строки реалізації своїх процесуальних повноважень не скористалася своїм процесуальним правом на оскарження рішення суду першої інстанції, не вжила заходів, щоб своєчасно подати апеляційну скаргу. В результаті такого бездіяльного ставлення до реалізації своїх процесуальних повноважень заявник пропустила строк на апеляційне оскарження згаданого рішення суду першої інстанції.

Наведене доводить, що суд апеляційної інстанції у межах зазначених заявником доводів щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, підставно відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Встановивши, що апеляційна скарга подана із пропуском строку на звернення, наведені заявником підстави пропуску процесуального строку визнано необґрунтованими, інших причин пропуску цього строку ОСОБА_1 не зазначено, суд апеляційної інстанції із дотриманням норм процесуального закону відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Загальні висновки

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини

(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Тож Верховний Суд визнав обґрунтованими висновки Дніпровського апеляційного суду про залишення без розгляду заяви про залучення правонаступника у справі.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак