Єдиний унікальний номер судової справи: 473/3635/21
Провадження № 22-ц/812/633/22
Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

27 червня 2022 року місто Миколаїв справа № 473/3635/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Серебрякової Т.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Калашник А.О.,

без участі учасників справи належно повідомлених про день час і місце судового засідання,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданої його представником адвокатом Чередниченко Іриною Борисівною, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 квітня 2022 року, ухвалене у складі головуючого судді Лузан Л.В., о 10 год. 27 хв. в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 11 квітня 2022 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

встановив:

06 жовтня 2021 року ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Вуїв О.В., пред`явив до ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості за договором позики на загальну суму 552 298 грн. 39 коп. та судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 24 березня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено у простій письмовій формі договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 60 000 грн., а останній зобов`язався повернути ці кошти в строк до 01 серпня 2019 року.

Також відповідач за договором зобов`язався сплачувати проценти за весь час користування коштами 120% річних, які повинні бути виплачені разом із повернення основної суми позики та у разі невиконання або неналежного виконання умов цього договору неустойку у розмірі 10 % від суми заборгованості за кожен день прострочки.

На підтвердження наявності зобов`язання та отримання грошових коштів, окрім письмового договору, відповідачем додатково було написано розписку.

У передбачений строк ОСОБА_1 борг не повернув.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 552 298 грн. 39 коп., яка складається з наступного:

- 60 000 грн. основної суми позики,

- 7 734 грн. - інфляційні збитки за період прострочення з 01 серпня 2019 року по 05 жовтня 2021 року,

- 25 643 грон. 84 коп. 120 % річних за весь час фактичного користування грошовими коштами за період з 24 березня 2019 року до 01 серпня 2019 року,

- 3 920 грн. 55 коп. - три проценти річних за прострочення виконання грошових зобов`язань (відповідно до ст. 625 ЦК України) за період з 02 серпня 2019 року до 05 жовтня 2021 року,

-1 080 000 грн. пеня в розмірі 10 % від суми боргу за кожен день за час прострочення суми боргу за період з 05 квітня 2021 року до 05 жовтня 2021 року , достатність якої позивач вважав 455 000 грн.

29 листопада 2021 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Чередниченко І.Б., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики у формі розписок № 1 та №2 від 24 березня 2019 року, а також у формі договору позики № 1 від 24 березня 2019 року недійсними з моменту укладення.

Позов обґрунтовано тим, що у березні 2019 року ОСОБА_1 було отримано у борг від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 60 000 грн., які він зобов`язався повернути 01 серпня 2019 року у сумі еквівалентній 2 250 доларів США.

Через декілька днів, 24 березня 2019 року, на прохання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 були підписані розписки № 1 та № 2, а ще через декілька днів між сторонами підписано договір позики № 1 від 24 березня 2019 року.

На думку позивача, оспорювані договори є недійсними, оскільки укладення договору позики одночасно і у формі розписки і у формі договору позики чинним законодавством не передбачено, створює двозначність до розуміння суті обов`язку боржника та створює для нього правову невизначеність, як в момент укладення, так і під час виконання зобов`язання, ні розписка, ні договір позики не містять посилання чи будь-яку прив`язку до іншого документу, розписки не містять дати отримання грошей у борг, тоді як грошові кошти за договором позики не передавалися.

Крім того, умови договору позики про нарахування та сплату процентів, неустойки є несправедливими відповідно до положень статей 509, 627 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив про задоволення позову.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 грудня 2021 року об`єднано цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики зі справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

Ухвалою того ж суду від 24 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині стягнення процентів, відповідно до п. 4 договору позики (120% річних), 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, а також пені залишені без розгляду.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24 березня 2019 року в розмірі 60 000 грн., інфляційні збитки за період з 02 серпня 2019 року по 05 жовтня 2021 року в розмірі 7 734 грн. 00 коп., а всього 67 734 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 доведено факт укладення між ним та відповідачем договору позики, а відтак й факту виникнення відповідних правовідносин сторін, що випливають із договору позики, отримання боржниками коштів за договором позики і зобов`язання останнього повернути ці кошти.

Суд вважав, що ОСОБА_1 недоведене не отримання коштів за договором позики, а положення Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.

ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Чередниченко І.Б., оскаржив рішення суду в апеляційному порядку та просив скасувати рішення суду повністю та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Скаргу обґрунтував невідповідністю висновків суду обставинам справи та положенням чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавств, а саме, ігноруванням наведених ним в позові доводів та наданих ним доказів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Вуїв О.В., не погодився з доводами скарги, посилаючись на те, що між сторонами укладався договір позики, за яким він передавав грошові кошти відповідачу, а ОСОБА_1 добровільно на підтвердження отриманих коштів написав розписку та підписав договір позики.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно з оригіналом розписки №1 від 24 березня 2019 року, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 підтвердив, що ним отримано в борг від ОСОБА_2 60 000 грн., що еквівалентно 2 250 доларів США готівкою та зобов`язався їх повернути не пізніше 01 серпня 2019 року (а.с. 48).

Крім того, згідно з оригіналом договору позики №1 від 24 березня 2019 року, який міститься в матеріалах справи, позикодавець ОСОБА_2 у день підписання цього договору передав у власність позичальнику ОСОБА_1 60 000 грн., а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів та сплатити проценти за користування грошовими коштами на умовах, визначених цим договором.

У п. 2 цього договору сторони визначили, що грошові кошти, які є предметом даного договору передані позикодавцем та отримані позичальником до підписання цього договору.

В разі девальвації протягом строку дії даного договору національної грошової валюти України позичальник зобов`язався повернути суму грошей у гривнях еквіваленту 2 250 доларів США по середньоринковому курсу, що становитиме на день платежу (п. 3 договору).

За п. 4 цього ж договору сторони домовилися, що за весь час фактичного користування грошовими коштами позичальник зобов`яний сплатити позикодавцю 120% річних. Проценти виплачуються разом із поверненням основної суми позики.

Зазначену вище суму разом із відповідними процентами позичальник зобов`язався повернути готівкою до 01 серпня 2019 року (п. 5 договору).

Сторони у п. 9 договору повідомили, що вказана позика не пов`язана із здійсненням підприємницької діяльності.

Крім того, сторони договору передбачили у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору сплату неустойки у розмірі 10 % від суми заборгованості за кожен день прострочки (а.с.49).

У зазначений строк ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув.

Розписка №1 та договір позики №1 підписані власноручно ОСОБА_1 .

Жодних доказів, які б підтверджували різний час підписання сторонами розписки № 1 та договору позики №1 матеріали справи не містять.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України вказує на те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Системний аналіз зазначених норм цивільного законодавства України вказує на те, що договір позики є двостороннім правочином, реальним, одностороннім договором (оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статі 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли:

- зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі;

- не дотримано встановленої законом форми правочину;

- правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

Згідно статті 230 ЦПК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом положень частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частина перша, друга статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд першої інстанції установив, що ОСОБА_1 уклав договір позики та власноручно підписав розписку №1 про отримання у ОСОБА_2 60 000 грн., що еквівалентно 2 250 доларів США, із зобов`язанням повернути вказану суму у встановлений договором строк.

Вирішуючи вказаний спір, суд вважав, що факт укладення договору позики та підписання відповідачем розписки підтверджує отримання ним зазначених у цих документах коштів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

З урахуванням наведених положень закону, суд, проаналізувавши зміст договору позики № 1 і розписки №1 відповідача, дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини позики і відповідач свої зобов`язання не виконав належним чином.

Зі змісту договору позики № 1 від 23 березня 2019 року слідує, що грошові кошти, які є предметом даного договору передані позикодавцем та отримані позичальником до підписання цього договору (п.2 договору). Зазначену вище суму (із зазначенням і в договорі і розписці відповідного еквівалента у доларах США) позичальник зобов`язався повернути готівкою до 01 серпня 2019 року (п. 5 договору та розписки). Факт передачі у позику грошових коштів сторони договору оформили розпискою № 1 від 23 березня 2019 року про що зазначено в п. 2 договору позики № 1. За такого, посилання відповідача на те, що зміст договору позики не узгоджуються зі змістом розписки та створює для позичальника двозначність до розуміння суті його обов`язку та створює для нього правову невизначеність, є необґрунтованим. При цьому не зазначення в розписці № 1 дати передачі коштів цього висновку суду не спростовують та не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання одночасно договору позики і розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Умови договору позики № 1 від 23 березня 2019 року щодо сплати процентів та неустойки сторони узгодили та визначили в договорі, що стало результатом їхньої домовленості.

За такого відповідач ОСОБА_1 , будучи вільним в укладанні договору, виборі контрагента та визначення його умов, висловив своє бажання на отримання позики саме у позивача ОСОБА_2 погодившись з його умовами, в тому числі і розміром процентів за користування грошовими коштами та пені в разі порушення своїх зобов`язань.

Згідно статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Доводи апеляційної скарги про безгрошовість договору позики №1 безпідставні та на правильність вирішення справи не впливають, оскільки наявність між сторонами позикових відносин підтверджується укладеним договором, а також розпискою, що підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що положення Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин не підлягає застосуванню, оскільки як встановлено договір укладено не між споживачем послуг і надавачем послуг та позика не пов`язана із здійсненням підприємницької діяльності.

За такого, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Встановивши, що позичальник у встановлений у договорі позики строк не виконав взяті на себе зобов`язання за позикою від 23 березня 2019 року та не повернув борг у розмірі 60 000 грн., суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_2 про стягнення цих грошових коштів з урахуванням інфляційних втрат в межах заявленої в позові сумі.

Доказів належного виконання позичальником умов договору позики відповідачем не надано.

Відповідно до положень статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Позивач ОСОБА_2 заперечував написання ОСОБА_1 розписки №2 та її передачі ним позичальнику, що надав суду першої інстанції ОСОБА_1 .

Аналізуючи наведене, колегія суддів не приймає до уваги надану відповідачем ОСОБА_1 розписку, як підтвердження виконання ним боргового зобов`язання, оскільки в ній не зазначено, що грошові кошти отримав позивач ОСОБА_2 . Тому саме по собі знаходження у відповідача боргової розписки № 2 не є належним та достатнім доказом, що підтверджує повернення боргу. Отже, наявність боргової розписки у позивача підтверджує наявність боргу.

За таких обставин, колегія суддів вважає недоведеним факт повернення відповідачем позивачу грошових коштів за правилами статті 545 ЦК України на підтвердження повернення позики, оскільки боргова розписка залишилася у позивача.

Таким чином, суд першої інстанцій розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 квітня 2022 року підлягає залишенню без змін.

Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, проте на правильність цих висновків не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав, визначених ст. 376 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, що є підставою для залишення без задоволення апеляційної скарги та залишенню без змін оскаржуваного судового рішення.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Чередниченко І.Б. залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374-375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Чередниченко Іриною Борисівною, залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Т.В. Серебрякова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 27 червня 2022 року.