КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 року

м. Київ

справа №607/5118/21

провадження № 22-ц/824/5214/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Желепи О.В., Шкоріної О.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року у складі судді Мальцева Д.О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків по утриманню майна в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 вернулася в суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь збитки по утриманню майна у розмірі 94 359,19 грн.

У мотивування вимог посилалася на те, що відповідач є власником 2/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказувала на те, що, будучи співвласником вказаної квартири, за період з липня 2009 року по жовтень 2018 року сплатила 112 287,37 грн за комунальні послуги та послуги по утриманню прибудинкової території, а за період з листопада 2018 року по березень 2021 року сплатила 29 251,41 грн.

Оскільки відповідач не виконує свій обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, уважала,що має право вимагати від відповідача, яка є співвласником квартири, відшкодування цих витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 17 січня 2022 року звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт вказує, що суд не взяв до уваги, що співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення із співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Зазначає, що суд, відмовляючи у задоволенні позову, не врахував висновків Верховного суду, викладених у постановах від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц та від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц, позиція в яких в аналогічних справах відмінна від оскаржуваного рішення.

23 лютого 2022 року на електронну адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача лахман ОСОБА_4 , в якому останній зазначає, що стороною позивача не надано доказів, які б вказували на те, що відповідач проживала за адресою місцезнаходження спільного майна та користувалася послугами водовідведення, водопостачання, споживання електроенергії та вивіз сміття. Зауважує, що відповідач з моменту набуття права власності на частку у квартирі, там не проживала, вказаними послугами не користувалася.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що висновки Верховного Суду у зазначеній категорії справ, виходячи з положення ст. 360 ЦПК України, дають підстави вважати, що позивачем не доведено, що у зазначений у позовній заяві період відповідач споживала послуги, а отже, не доведено і право вимагати від відповідача сплати частини вартості цих послуг.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 березня 2008 року у справі №2-386/2007, сторони є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач є власником 1/3 частини квартири, згідно Інформаційної довідки від 24 лютого 2021 року КВ-2021 №6070 КП КМДА «Київське міське БТІ», а відповідач є власником 2/3 частини квартири, що підтверджується Інформаційною довідкою від 23 лютого 2021 року.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц та у постанові від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц.

Судом установлено, що сторони є співвласниками оспорюваної квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Підставою для реєстрації права власності за відповідачем є свідоцтво про право на спадщину, видане 04 жовтня 2018 року Третьою Київською державною нотаріальною конторою.

Згідно доданого розрахунку убачається, що позивач за період з листопада 2018 року, з часу набуття права власності на частину спірної квартири відповідачем, по лютий 2021 року сплатила 29 251,41 грн, що підтверджується квитанціями, доданими до позовної заяви.

Отже, ОСОБА_1 сплатила замість відповідача ОСОБА_2 19 500 грн, понесених витрат за утримання майна, а тому вказана сума підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача.

Щодо стягнення суми за період з липня 2009 року по жовтень 2018 року у розмірі 74 858,25 грн, колегія уважає, що дана сума стягненню не підлягає, оскільки у зазначений період відповідач власником частини спірної квартири не була .

Таким чином, суд попередньої інстанцій дійшов помилкового висновку про те, що, оскільки між сторонами відсутні договірні відносини щодо розподілу витрат на утримання спірної квартири, відповідач житлово-комунальними послугами не користувалась, то відсутні підстави для стягнення з неї витрат за вказані послуги.

З огляду на зазначене, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції допустив неповноту встановлення фактичних обставин та неправильне застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах, що призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими.

Аргументи представника відповідача, що ОСОБА_2 з моменту набуття права власності на частку у квартирі, там не проживала та вказаними послугами не користувалася, не заслуговують на увагу суду, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 943,60 грн за подання позовної заяви та 291,57 грн за подання апеляційної скарги, а всього - 1 235,17 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19 500 грн понесених витрат за утримання майна.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 235,17 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.І. Шкоріна