Справа № 756/8729/21
Провадження № 2/756/870/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року місто Київ

Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Ткач М.М.

за участі секретаря судових засідань - Тагієва Р.Д.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Мельниченко С.О.,

представника відповідача - адвоката Джунь Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ковалевська Наталія Василівна, про визнання заповіту недійсним,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ковалевська Наталія Василівна, про визнання заповіту недійсним. Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача - ОСОБА_3 , 1944 року народження, який був зареєстрований на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач є спадкоємцем за правом представлення, бо його батько, син спадкодавця - ОСОБА_4 , який помер раніше відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті дідуся позивача - ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, яке позивач приймає відповідно до ст. 1266 ЦК України. 06.05.2021 позивач звернувся до приватного нотаріуса Пірхи І.С. з метою отримання інформаційної довідки із спадкового реєстру про стан спадкової справи. Позивачу було повідомлено, що спадкова справа вже відкрита, номер у спадковому реєстрі №7119802. Після того, як 14.05.2021 позивач звернувся до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, нотаріусом було повідомлено, що існує заповіт, який посвідчений Шостою київською державною нотаріальною конторою 28.04.215 та зареєстрований в реєстрі за №1-785, складений спадкодавцем на ім`я ОСОБА_2 . Конкретний зміст заповіту та всієї спадкової справи позивачу не відомий, нотаріус не надала можливості ознайомитись з матеріалами спадкової справи №70/2021. Позивач вважає, що його дідуся обманули, скориставшись його слабким станом здоров`я та примусили проти волі скласти відповідний заповіт. Відтак, вважає його незаконним та нікчемним. З огляду на викладене, керуючись, зокрема, статтями 1233, 1234, 1257, 1266 ЦК України, позивач просить суд визнати заповіт ОСОБА_3 від 28.04.2015 року недійсним.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23.07.2021 відкрито провадження по справі та постановлено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Витребувано у державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ковалевської Н.В. належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи №70/2021, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

27.08.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому, просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві (а.с.32-38).

09.09.2021 на адрес суду від Одинадцятої київської державної нотаріальної контори надійшли письмові пояснення, у яких нотаріальна контора заперечує проти позовних вимог, з підстав викладених у поясненнях, при цьому, зазначається, що при розгляді даної справи покладаються на рішення суду (а.с.59).

19.10.2021 до суду від Одинадцятої київської державної нотаріальної контори надійшли надійшли належним чином завірені копії матеріали спадкової справи №70/2021, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Протокольною ухвалою суду від 02.11.2021 викликано у судове засідання для допиту в якості свідка: ОСОБА_5 ; підготовче провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ковалевська Наталія Василівна, про визнання заповіту недійсним - закрито, призначено справу до розгляду по суті.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала щодо їх задоволення.

Третя особа в судове засідання не з`явився, хоча про час та місц розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 суду показала, що є двоюрідною бабою позивача. За твердженням свідка, у гостях в ОСОБА_3 та ОСОБА_2 бувала на свята та дні народження. Свідок зазначила, що ОСОБА_3 працював водієм, зловживав алкогольними напоями, хотів кодуватися, але передумав, відповідач перешкоджала останньому спілкуватися з позивачем. Вважає, що ОСОБА_3 в стані сп`яніння під тиском відповідача підписав заповіт.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового процесу, показання свідка, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 19.12.2020 Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.6).

ОСОБА_1 є онуком ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 від 27.09.2001, свідоцтвом про народження НОМЕР_3 від 02.08.1969 (а.с.4-5).

За життя, 28.04.2015, ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-785 (а.с. 94).

Зі змістом вказаного заповіту вбачається, що ОСОБА_3 на випадок його смерті зробив таке розпорядження, а саме: все його майно , де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належать на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а в разі її смерті, неприйняття нею спадщини або відмови від спадщини заповідає ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в рівних частках кожному.

Також у заповіті вказано, що: «Цей заповіт прочитано ним уголос і відповідає його волі». Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно підписаний у присутності нотаріуса о 09 годині 40 хвилин. Згідно тексту заповіту вказано, що нотаріусом особу спадкодавця встановлено, дієздатність перевірено.

28.01.2021 ОСОБА_2 , подала до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 (а.с.88). Спадкова справа розпочата 28.01.2021, № 70/2021.

14.05.2021 заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 подав і ОСОБА_1 (а.с.108).

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування має здійснюватися за законом або за заповітом відповідно до ст. 1217 ЦК України.

За змістом статей 1218, 1220, 1221 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Як визначено у ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Таким чином спадкоємці, визначені заповітом мають переважне право над спадкоємцями за законом.

Згідно статтей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто, вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до статтей 1235, 1236 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Статтею 1247 ЦК України визначено загальні вимоги до форми заповіту, зокрема заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

За змістом ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Частинами 1 та 2 ст. 1257 ЦК України передбачено, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п`ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України, а згідно ч. 2 цієї статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, але у випадках, встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.

За ч. 1 та ч. 5 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За правилами ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Відповідно до пунктів 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року в справі № 335/5977/17 (провадження № 61-13350св20) вказано, що «відповідно до частиною другою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі №756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Пунктом 18 постанови Пленуму ВСУ «Про практику у справах про спадкування» від 30.05.2008року № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

У п. 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд згідно зі ст. 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 105 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року (справа № 551/335/18) викладені такі правові висновки щодо застосування норм права у спорах про визнання недійсним заповіту. «Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Нездійснення цього права не є підставою для його припинення. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавець визначив і наслідки їх порушення. Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. З огляду на зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими порушеннями вимог щодо форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у Главі 85 ЦК України, а саме статтях 1247-1249, 1253 ЦК України. Виходячи з зазначеного, законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди для запрошення нотаріуса посвідчити заповіт. Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Саме тому такі механізми можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту. Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом - з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті. Статтею 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до пункту 1.8 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012р. № 296/5 (у редакції чинній на момент посвідчення спірного заповіту, далі - Порядок) якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. Відповідно до пункту 1.11 глави 3 розділу ІІ Порядку на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Аналіз положень частини четвертої статті 207, статей 1247, 1248, 1253 ЦК України, глави 3 розділу ІІ Порядку свідчить про те, що наявність підстав для підписання заповіту іншою, аніж заповідач особою, а також для посвідчення заповіту при свідках, якщо заповідач не може сам прочитати заповіт, може доводитись в суді не лише медичними документами про стан здоров`я заповідача, а й іншими доказами.»

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами".

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Вимоги про визнання заповіту недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину робиться, насамперед, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2019 року у справі № 183/6027/14).

Слід зазначити, що відповідна медична документація про стан здоров`я спадкодавця у матеріалах справи відсутня. При цьому, ні позивачем, ні його представником не було подано до суду клопотання про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи для з`ясування, чи міг ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними на час складення ним заповіту від 28.04.2015.

Надаючи оцінку показам свідка суд зазначає, що переважна більшість показів не стосується саме часу складання та посвідчення оспорюваного правочину. Суд критично ставиться до показань свідка, оскільки на момент укладання заповіту 28.04.2015, свідок не знаходилась поряд з ОСОБА_3 , при цьому свідок надавав суб`єктивну оцінку подій та в силу відсутності фахових медичних знань, покази свідка не можуть прийматися як дійсне фактичне підтвердження на час укладання заповіту.Відтак, покази свідка, не можуть бути підставою для обґрунтованого висновку про не усвідомлення заповідачем значення своїх дій під час вчинення спірного правочину.

Слід зазначити, що відсутні і письмові докази, які б підтверджували таку обставину.

Крім того в матеріалах справи відсутні належні докази щодо перебування за час життя ОСОБА_3 , в алкогольному стані який міг би потягнути за собою неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Оскільки, під час розгляду справи не було встановлено належними і відповідними доказами того, що під час вчинення заповіту ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем та його представником належними і допустимими доказами обставин, на які вони посилаються в обґрунтування своїх позовних вимог.

При цьому, позивачем не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Аналізуючи спірний заповіт і його зміст на предмет відповідності вимогам законодавства, суд вважає зазначити, що він складений уповноваженою посадовою особою у письмовій формі, особисто підписаний заповідачем ОСОБА_3 , протилежного під час судового розгляду не доведено, та зареєстрований у встановленому законом порядку.

Крім того, як убачається із матеріалів справи, заповіт посвідчено у квітні 2015 року, спадкодавець помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто з моменту його укладення минуло п`ять років, а тому за весь цей час спадкодавець мав можливість скасувати, змінити або укласти новий заповіт. Проте, даним правом за життя останній не скористалась, що свідчить про його бажання розпорядитись своїм майном, як зазначено в заповіті.

За відсутності належних та допустимих доказів того, що під час складання заповіту ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а посилання на те, що заповідач не повноцінно усвідомлював значення своїх дій, саме по собі не є підставою для визнання складеного у такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною 2 ст. 1257 ЦК України.

З огляду на викладене, суд вважає не доведеним той факт, що волевоявлення заповідача було не вільним і не відповідало його волі, на час складення ним заповіту від 28.04.2015, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-785. Всі твердження позивача ґрунтуються лише на його припущеннях.

За приписами ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ураховуючи вищенаведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, покази свідка, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ковалевська Наталія Василівна, про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

1. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 );

2. Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 );

3. Третя особа - державний нотаріус Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ковалевська Наталія Василівна (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 2-д).

Повний текст рішення суду складено 27.01.2022 року.

Суддя М.М. Ткач