№ 201/6139/21
провадження 2/201/312/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17 червня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах і з представником посилався на те, що 31 січня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 як позикодавцем та відповідачем ОСОБА_3 як позичальником укладений нотаріально посвідчений договір позики. Відповідно до п 1. договору позики, позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти готівкою у сумі 833 100 гривень, що є еквівалентом 30 000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів. Відповідно до п. 2. договору позики, повернення суми позики має бути здійснено в термін не пізніше тридцять першого січня дві тисячі двадцять першого року.

З метою забезпечення вищевказаного договору позики 31 січня 2019 року між позивачем та вказаним відповідачем було складено договір іпотеки відповідно до якого, іпотекодавець (відповідач) з метою забезпечення належного виконання основного зобов`язання, що випливає з договору позики, передає в іпотеку, а іпотекодержатель (позивач) цим приймає в іпотеку в порядку і на умовах, назначених у договорі іпотеки, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності. Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки, предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 .

Право власності іпотекодавця на предмет іпотеки підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, б/н, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, згідно з розпорядження від 09 серпня 2012 року № 1/78- 12 та зареєстрованого 07 листопада 2012 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 36160262, виданого 07 листопада 2012 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, реєстраційний номер: 37894409 та договору дарування, посвідченого Зінковою Ю.Є., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 29 листопада 2018 року № 2342 та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. Вартість предмета іпотеки визначена за домовленістю сторін та становить 833 100 грн. 00 коп. (вісімсот тридцять три тисячі сто гривень) 00 копійок.

Станом на момент звернення до суду відповідач кошти не повернув, на зв`язок не виходить. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , син померлого, подав заяву на вступ до спадщини після смерті батька, він претендує на цю спадщину і фактично є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , отже є правонаступником останнього.

Відповідно до п. 5 договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання терміну (строку) виконання основного зобов`язання, основне зобов`язання (або відповідна його частина) не буде виконано іпотекодавцем (боржником). При цьому, у разі порушення основного зобов`язання іпотекодавцем та/або умов цього договору та прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель зобов`язаний надіслати. Іпотекодаацю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про його виконання протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту її отримання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержатели залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

05 березня 2021 року позивач звернувся листом до відповідача з письмовою вимогою, як того вимагає п. 5 договору іпотеки. Проте, станом на дату подання позову до суду жодної відповіді позивач не отримав. Станом на дату звернення до суду виник основний борг на суму 833 100 гривень, що є еквівалентом 30 000 доларів США, за курсом НБУ на день укладання договору позики (1 долар = 27,77 грн.) та інфляційні збитки на суму 28 658.64 гривень. Вважаючи свої права порушеними, позивач звертається до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 833 100 грн. основного боргу за договором позики від 31 січня 2019 року, 28 658.64 грн. суму індексу інфляції, 8 617.58 грн. судового збору та 5 500 грн. витрат на правничу допомогу адвоката.

Таким чином, предмет іпотеки належить іпотекодавцю. Відповідно до договору позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та забезпечити повернення кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені кредитним договором терміни. Але взяті на себе зобов`язання відповідач не виконує стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні кредитними договорами терміни, утворилась заборгованість. Неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а саме відмова від повернення чергових частин кредиту, несплата відсотків за користування кредитними коштами, призвело до виникнення заборгованості, борг по кредитному договору відповідачем банку не погашено, банку завдані збитки.

Отже, борг за договором позики не погашено, в добровільному порядку питання не вирішене, тому позивач просив стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 833 100,00 гривень основного боргу за договором позики від 31 січня 2019 року що є еквівалентом 30 000 доларів США, за курсом НБУ на день укладання договору позики (1 долар = 27,77 грн.), 28 658,64 гривні суму індексу інфляції, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 31 січня 2019 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а саме: на квартиру АДРЕСА_2 , житлова площа 32.9 кв. м., загальна, площа 53.9 кв. м., шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною відповідно до законодавства України, а також стягнути із ОСОБА_2 понесені позивачем витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 8 617.58 грн. та 5 500 грн. витрат на правничу допомогу адвоката, задовольнивши позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявку в засідання суду не повідомили; позовні вимоги відповідач не визнав, так як, га його думку, не знав про зобов`язання, а тому позовні вимоги безпідставні і просив їх задоволенні відмовити, не заперечував (відповідач) проти розгляду справи за його відсутністю, правом надання відзиву на позов не скористався. Причини його неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки представника відповідача сама особа в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Судом в судовому засіданні встановлено, що 31 січня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 як позикодавцем та відповідачем ОСОБА_3 як позичальником укладений нотаріально посвідчений договір позики. Відповідно до п 1. договору позики, позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти готівкою у сумі 833 100 (вісімсот тридцять три тисячі сто) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 30 000 (тридцяти тисячам) доларів США за курсом НБУ на день укладання договору позики (1 долар = 27.77 грн.), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів. Відповідно до п. 2. договору позики, повернення суми позики має бути здійснено в термін не пізніше тридцять першого січня дві тисячі двадцять першого року.

З метою забезпечення вищевказаного договору позики 31 січня 2019 року між позивачем та вказаним відповідачем було складено договір іпотеки відповідно до якого, іпотекодавець (відповідач) з метою забезпечення належного виконання основного зобов`язання, що випливає з договору позики, передає в іпотеку, а іпотекодержатель (позивач) цим приймає в іпотеку в порядку і на умовах, назначених у договорі іпотеки, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності.

Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки, предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 . Право власності іпотекодавця на предмет іпотеки підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, б/н, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, згідно з розпорядження від 09 серпня 2012 року № 1/78- 12 та зареєстрованого 07 листопада 2012 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 36160262, виданого 07 листопада 2012 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, реєстраційний номер: 37894409 та договору дарування, посвідченого Зінковою Ю.Є., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 29 листопада 2018 року № 2342 та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Станом на момент звернення до суду відповідач кошти не повернув, на зв`язок не виходить. Судом витребувані матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якої видно, що саме ОСОБА_2 , син померлого, подав заяву на вступ до спадщини після смерті батька, він претендує на цю спадщину і фактично є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , отже є правонаступником останнього.

Відповідно до п. 5 договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання терміну (строку) виконання основного зобов`язання, основне зобов`язання (або відповідна його частина) не буде виконано іпотекодавцем (боржником). При цьому, у разі порушення основного зобов`язання іпотекодавцем та/або умов цього договору та прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель зобов`язаний надіслати. Іпотекодаацю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про його виконання протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту її отримання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержатели залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

В разі прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, останній (предмет іпотеки) на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому чинним законодавством та цим договором. Реалізація предмету іпотеки, на який звернено стягнення за рішенням суду або виконавчим написом нотаріуса, провадиться у встановленому законодавством порядку.

05 березня 2021 року позивач звернувся листом до відповідача з письмовою вимогою, як того вимагає п. 5 договору іпотеки. Проте, станом на дату подання позову до суду жодної відповіді позивач не отримав.

Станом на дату звернення до суду виник основний борг на суму 833 100 гривень, що є еквівалентом 39 000 (тридцяти тисячам) доларів США, за курсом НБУ на день укладання договору позики (1 долар = 27,77 грн.) та інфляційні збитки на суму 28 658.64 гривень (копія розрахунку додана). Вважаючи свої права порушеними, позивач звертається до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 833 100 грн. основного боргу за договором позики від 31 січня 2019 року, 28 658.64 грн. суму індексу інфляції, 8 617.58 грн. судового збору та 5 500 грн. витрат на правничу допомогу адвоката.

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже борг за кредитним договором не погашено, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

31 січня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 як позикодавцем та відповідачем ОСОБА_3 як позичальником укладений нотаріально посвідчений договір позики. Відповідно до п 1. договору позики, позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти готівкою у сумі 833 100 (вісімсот тридцять три тисячі сто) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 30 000 (тридцяти тисячам) доларів США за курсом НБУ на день укладання договору позики (1 долар = 27.77 грн.), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів. На дату укладання цього договору передача грошей вже проведена в місті Дніпро. Відповідно до п. 2. договору позики, повернення суми позики має бути здійснено в термін не пізніше тридцять першого січня дві тисячі двадцять першого року.

З метою забезпечення вищевказаного договору позики 31 січня 2019 року між позивачем та вказаним відповідачем було складено договір іпотеки відповідно до якого, іпотекодавець (відповідач) з метою забезпечення належного виконання основного зобов`язання, що випливає з договору позики, передає в іпотеку, а іпотекодержатель (позивач) цим приймає в іпотеку в порядку і на умовах, назначених у договорі іпотеки, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності.

Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки, предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 . Опис об`єкта згідно з документа що посвідчує право власності та технічної документації: квартира АДРЕСА_3 (сто вісімнадцять) літ. А-9 і складається з: 1 - коридор, 2 - коридор, 3- вбудована шафа, 4- ванна кімната, 5- вбиральня, 6- кухня, 7 - житлова кімната, 8- житлова кімната, І - лоджія. Житлова площа 32.9 кв. м., загальна площа 53.9 кв. м.

Право власності іпотекодавця на предмет іпотеки підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, б/н, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, згідно з розпорядження від 09 серпня 2012 року № 1/78- 12 та зареєстрованого 07 листопада 2012 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 36160262, виданого 07 листопада 2012 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, реєстраційний номер: 37894409 та договору дарування, посвідченого Зінковою Ю.Є., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 29 листопада 2018 року № 2342 та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Вартість предмета іпотеки визначена за домовленістю сторін та становить 833 100 грн. 00 коп. (вісімсот тридцять три тисячі сто гривень) 00 копійок. При цьому сторони погоджуються з тим, що вартість предмету іпотеки, зазначена у цьому пункті договору, є приблизною вартістю предмету іпотеки на момент передачі його у іпотеку. Реалізація предмета іпотеки у будь-якому випадку буде здійснюватись за цінами, що реально склалися на ринку на момент його реалізації та є реальними щодо його відчуження за грошові кошти, в порядку, передбаченому цим Договором та чинним на момент реалізації Законодавством.

Станом на момент звернення до суду відповідач кошти не повернув, на зв`язок не виходить. Судом витребувані матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якої видно, що саме ОСОБА_2 , син померлого, подав заяву на вступ до спадщини після смерті батька, він претендує на цю спадщину і фактично є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , отже є правонаступником останнього.

Відповідно до п. 5 договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання терміну (строку) виконання основного зобов`язання, основне зобов`язання (або відповідна його частина) не буде виконано іпотекодавцем (боржником). При цьому, у разі порушення основного зобов`язання іпотекодавцем та/або умов цього договору та прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель зобов`язаний надіслати. Іпотекодаацю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про його виконання протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту її отримання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержатели залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь - яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому чинним законодавством України та цим договором порядку, в тому числі у відповідності до застереження про задоволення вимог іпотекодержалеля, що міститься в п. 6 цього договору.

В разі прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, останній (предмет іпотеки) на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому чинним законодавством та цим договором. Реалізація предмету іпотеки, на який звернено стягнення за рішенням суду або виконавчим написом нотаріуса, провадиться у встановленому законодавством порядку.

05 березня 2021 року позивач звернувся листом до відповідача з письмовою вимогою, як того вимагає п. 5 договору іпотеки. Проте, станом на дату подання позову до суду жодної відповіді позивач не отримав.

Станом на дату звернення до суду виник основний борг на суму 833 100 гривень, що є еквівалентом 39 000 (тридцяти тисячам) доларів США, за курсом НБУ на день укладання договору позики (1 долар = 27,77 грн.) та інфляційні збитки на суму 28 658.64 гривень. Вважаючи свої права порушеними, позивач звертається до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 833 100 грн. основного боргу за договором позики від 31 січня 2019 року, 28 658.64 грн. суму індексу інфляції, 8 617.58 грн. судового збору та 5 500 грн. витрат на правничу допомогу.

Свою позицію позивач мотивує наступним чином.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦПК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61- 22315сво18) міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки передбачає, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності1 та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ППК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2021 року по справі № 372/3057/19.

Стосовно відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката. Статтею 137 ППК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Поряд із цим, при вирішенні питання про розмір суми, яка підлягає відшкодуванню стороні за послуги адвоката, має бути врахована критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

Ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» унормовано, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року, у п. п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10 грудня 2009 року, у п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12 жовтня 2006 року та у п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ч. ч. 4, 5, ст. 137 ППК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, предмет іпотеки належить іпотекодавцю. Відповідно до договору позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та забезпечити повернення кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені кредитним договором терміни. Але взяті на себе зобов`язання відповідач не виконує стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні кредитними договорами терміни, утворилась заборгованість. Неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а саме відмова від повернення чергових частин кредиту, несплата відсотків за користування кредитними коштами, призвело до виникнення заборгованості, борг по кредитному договору відповідачем банку не погашено, банку завдані збитки. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, борг за договором позики не погашено, в добровільному порядку питання не вирішене, тому позивач просив стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 833 100,00 гривень основного боргу за договором позики від 31 січня 2019 року що є еквівалентом 30 000 доларів США, за курсом НБУ на день укладання договору позики (1 долар = 27,77 грн.), 28 658,64 гривні суму індексу інфляції, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 31 січня 2019 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а саме: на квартиру АДРЕСА_2 , житлова площа 32.9 кв. м., загальна, площа 53.9 кв. м., шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною відповідно до законодавства України, а також стягнути із ОСОБА_2 понесені позивачем витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 8 617.58 грн. та 5 500 грн. витрат на правничу допомогу адвоката, задовольнивши позов у повному обсязі.

Суд погоджується з позицією сторони позивача.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За умовами домовленості між сторонами цього спору одна сторона (позивач) передав у власність другій стороні (позичальникові - відповідач) грошові кошти, визначені родовими ознаками, позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, гроші передані.

Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В судовому засіданні з`ясовано, що дійсно за договором позики грошей від 31 січня 2019 року, оформленого в вигляді простого письмового договору між позивачем з одного боку і відповідачем з другого боку в цей день, 31 січня 2019 року, відповідач отримав в борг від позивача кошти в сумі еквівалентній 30 000 доларів США на умовах зворотності, відплатності та строковості, про що було складено письмовий договір, оформлений в вигляді договору, розписки про отримання коштів; вказаною угодою передбачалися умови користування і повернення коштів, відсотки по закону і що строком повернення відповідачем грошей позивачу повинно бути 31 січня 2021 року за вимогою позивача. Вказані кошти відповідачем самостійно та на вимогу позивача в повному обсязі в зазначений термін не повернуті.

В порушення закону та умов укладеного договору відповідач свої зобов`язання за вказаним договором позики належним чином не виконав, утворилася заборгованість. На вимогу позивача на протязі 2021 року повернути суму боргу відповідач відповів відмовою, сума боргу залишилася не повернутою, хоча термін сторони встановили конкретний, вимога позивача була, але борг відповідач на вимогу позивача і в зазначений термін не повернув. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу.

Згідно положень ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України, «кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу». Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України «Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд».

При цьому згідно до ст. 391 ЦК України «Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном».

За ч. 1 ст. 321 ЦК України, «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні».

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договором іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно з метою погашення заборгованості боржника за кредитним договором у разі набуття такого права. Згідно з договором іпотеки, за рахунок майна іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентів, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв`язку із прострочкою виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, витратами пов`язаними із зверненням стягнення на майно, витратами пов`язаними з утриманням та збереженням майна, витратами на страхування майна, та інші витрати, обумовлені виконанням умов цього договору. Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення боржником умов кредитного договору, або порушення іпотекодавцем умов договору іпотеки.

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про іпотеку» та іншими нормативно правовими актами.

Відповідно до норм ст. 11, 525, 629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст. 1054, 1055 ЦК України), а також іпотечний договір, який має бути нотаріально посвідченим (ст. 3, 18 Закону України «Про іпотеку»).

Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, розмір яких визначається в договорі (ст. 1056-1 ЦК України).

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, в контексті положення ст. 1054 ч. 2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Відповідний обов`язок боржника щодо повернення кредитору на його вимогу суми боргу зі сплатою процентів встановлений ст. 625 ч. 2 ЦК України.

При цьому відповідно до норми ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Пенею, відповідно до ст. 549 ЦК України, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. При цьому право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ст. 550 ЦК України), а також така пеня підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ст. 624 ЦК України).

Нормою ч. 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст. 16 ЦК України, однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Нормою ст. 3 вказаного закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

За змістом ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Із положень ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» випливає, що звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки можливе тільки за умови дотримання її положень, яка передбачає: 1) пред`явлення боржникові та у відповідних випадках майновому поручителю письмової вимоги про усунення порушення забезпечення іпотекою зобов`язання, в якому встановлюється не менше як тридцятиденний строк для усунення порушення та містить попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги; 2) незадоволення вимоги іпотекодержателя протягом установленого ним строку, який не може бути меншим за тридцять днів. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». В письмовій вимозі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Проаналізувавши вишезазначене та враховуючи аналіз судової практики з цього питання також і (новим) Верховним Судом, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з частиною першою статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Договором іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки. Законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

З урахуванням вимог статей 328, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суду потрібно правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно з ЦПК, правильно встановити обставини справи, внаслідок чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 346/4073/15ц.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідачів по незаконним (з точки зору відповідачів) діям відносно нього, предмета спору, а відповідачі цього не довели, твердження відповідачів про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно них є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги не визнання стороною відповідача позовних вимог в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

Відповідно до п. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити і стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 833 100 гривень основного боргу за договором позики від 31 січня 2019 року, що є еквівалентом 30 000 доларів США, 28 658.64 гривень суму індексу інфляції, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 31 січня 2019 року, укладеним між ОСОБА_3 , спадкоємцем та правонаступником якого є ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , а саме: на квартиру відповідно до п. 1.2 договору іпотеки, предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , яка складається з: 1 - коридор, 2 - коридор, 3- вбудована шафа, 4- ванна кімната, 5- вбиральня, 6- кухня, 7 - житлова кімната, 8- житлова кімната, І лоджія; житлова площа 32.9 кв. м., загальна, площа 53.9 кв. м., шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною відповідно до законодавства України, а також стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 8 617.58 грн. та 5 500 грн. витрат на правову допомогу.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 319, 321, 386, 391, 514, 516, 526, 530, 549, 550, 589, 590, 612, 624, 625, 627, 629, 632, 1050, 1051, 1054, 1077, 1082 ЦК України, ст. 1, 3, 8, 33, 35, 36, 37, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 833 100 гривень основного боргу за договором позики від 31 січня 2019 року, що є еквівалентом 30 000 (тридцяти тисячам) доларів США, 28 658.64 гривень суму індексу інфляції, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 31 січня 2019 року, укладеним між ОСОБА_3 , спадкоємцем та правонаступником якого є ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , а саме: на квартиру відповідно до п. 1.2 договору іпотеки, предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , яка складається з: 1 - коридор, 2 - коридор, 3- вбудована шафа, 4- ванна кімната, 5- вбиральня, 6- кухня, 7 - житлова кімната, 8- житлова кімната, І лоджія; житлова площа 32.9 кв. м., загальна, площа 53.9 кв. м., шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною відповідно до законодавства України.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 8 617.58 грн. та 5 500 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 26 грудня 2022 року.

Суддя -