КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/4415/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 листопада 2021 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року позивач звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», в якому просив стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату, компенсацію за невикористані дні відпустки, вихідну допомогу в розмірі 316 070 грн 94 коп., та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.08.2019 року по 17.09.2020 року включно у розмірі 906 422 грн 79 коп., а всього 1 222 493 грн 73 коп.

Посилався на те, що позивач працював на посаді першого заступника генерального директора УДП «Укрінтеравтосервіс» в період з 03.12.2018 року по 29.07.2019 року.

25.07.2019 року ОСОБА_1 звільнився із займаної посади за власним бажанням внаслідок порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, згідно п.3 ст.38 КЗпП України.

Наказом про звільнення передбачено бухгалтерії підприємства здійснити розрахунок з ОСОБА_1 , виплатити йому вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку та компенсацію за невикористану щорічну відпустку, однак станом на 17.09.2020 року розрахунок не здійснено.

Крім того, посилається на те, що оскільки відповідач не розрахувався з позивачем, з відповідача підлягає стягнення середній заробіток за час затримки з 01.08.2019 року по 17.09.2020 року (13 місяців 13 днів) у розмірі 906 422 грн 79 коп.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати - задоволено частково.

Стягнуто з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату, компенсацію за невикористані дні відпустки, вихідну допомогу у розмірі 316 070 грн 94 коп., та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 9 763, 00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, 17 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Вишгородського районного суду від 18 листопада 2021 року в частині стягнення з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 9 763 грн 00 коп., та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 906 422 грн 79 коп.

Посилається на те, що згідно статті 117 КЗпП України , в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належним звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, посилається на те, що той факт, що сума середнього заробітку перевищує суму невиплаченої заробітної плати, не може бути виключною підставою для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки виплати.

Вказує на те, що посилання на непропорційність розміру компенсації наслідкам правопорушення не звільняють відповідача від обов`язку, покладеного на нього законом ч. 1 ст. 117 КЗпП України, згідно із якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені у статті 116 КЗпП України в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Посилається на те, що судом першої інстанції прийнято необгрунтоване та непослідовне рішення, оскільки суд дійшов висновку щодо зменшення суми середнього заробітку до 10% від заявленої суми стягнувши 9 763 грн. Проте, позивачем заявлялась сума середнього заробітку у розмірі 906 422 грн 79 коп., тобто 10% від завленої суми 906 422 грн 79 коп. складає 90 642, 28 коп, а не 9 763 грн.

Представником Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс»- Здрілко Є.Є. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 листопада 2021 року - залишити без змін.

Учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 листопада 2021 року в частині стягнення з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату, компенсацію за невикористані дні відпустки, вихідну допомогу у розмірі 316 070 грн 94 коп., не оскаржується позивачем, тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 9 763 грн 00 коп.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що наказом №332-ВК від 03.12.2018 року «Про призначення» ОСОБА_1 - виконуючим обов`язки заступника генерального директора - призначено з 03.12.2018 року виконуючим обов`язки першого заступника генерального директора, з оплатою праці згідно штатного розпису.

Наказом №221-ВК від 25.07.2019 року «Про припинення трудового договору», ОСОБА_1 з 29.07.2019 року звільнено за власним бажанням. (порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, згідно п.3 ст.38 КЗпП України).

Як вбачається з вказаного наказу «Про припинення трудового договору» бухгалтерії підприємства доручено здійснити розрахунок з ОСОБА_1 , виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку та компенсацію за невикористану щорічну відпустку - 34 календарних днів.

Відповідно до розрахунку УДП «Укрінтеравтосервіс» станом на 29.01.2020 року підприємство має заборгованість перед позивачем в розмірі 316 070,94 грн., яка складається з нарахованої, але несплаченої заробітної плати, компенсації невикористаної відпустки та вихідної допомоги.

Як вбачається з довідки УДП «Укрінтеравтосервіс» середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 на посаді першого заступника генерального директора складала 66 404,60 грн.

При звільненні ОСОБА_1 всі належні йому від підприємства суми не сплачено, що не відповідає ст.116 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно до ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 83 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ч.1 ст.95 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як встановлено з матеріалів справи Українське державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» має перед ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 316 070,94 грн., що складається з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги.

В цій частині вимог рішення суду не переглядається.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно наданих позивачем розрахунків, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.08.2019 року по 17.09.2020 року становить 906 422,79 грн.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Позивачем заявлялась сума середнього заробітку у розмірі 906 422 грн 79 коп.

У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 90 642 грн 28 коп., тобто 10% від заявленого позивачем розміру.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

За встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку про стягнення з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 90 642 грн 28 коп.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду ухвалено судом першої інстанції за неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не в повному обсязі відповідають обставинам справи.

Виходячи з наведеного, рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 9 763, 00 грн, з ухваленням в цій частині вимог нового рішення про стягнення з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 90 642 грн 28 коп.

Судові витрати належить розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, із Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс»на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 351 грн 35 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 листопада 2021 року в частині стягнення з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 9 763, 00 грн - скасувати.

Постановити в цій частині вимог нове рішення наступного змісту.

Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 90 642 грн 28 коп.

Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмір 1 351 грн 35 коп.

В іншій частині вимог рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 листопада 2021 року не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 червня 2022 року.

Головуючий

Судді