Справа № 464/444/20 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/802/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів:Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку ПриватБанк, третя особа: Сихівський відділ державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про повернення необгрунтовано стягнутих сум коштів за виконавчим написом нотаріуса та заочним рішенням суду,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Сихівського районного суду м.Львова з позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» з врхуванням заяви про збільшення позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 26 922,52 грн. та судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог покликалась на те, що 13.02.2007 року між нею та ЗАТ «ПриватБанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про тримання банківської картки з кредитним лімітом 1 590 грн. Для стягнення заборгованості з неї за кредитним договором 15.08.2018 року Сихівським відділом державної виконавчої служби міста Львова ГТУЮ у Львівській області на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича №13397 від 04.12.2017 року було відкрито виконавче провадження №55799371 та протягом періоду з 01.08.2018 року стягнуто із заробітньої плати суму 11 422,66 грн. (в тому числі 307 грн. виконавчого збору) та з пенсійних виплат суму 5 861,90 грн. (в тому числі 704,34 грн. виконавчого збору) на користь відповідача. 20.08.2018 року Сихівським відділом державної виконавчої служби міста Львова ГТУЮ у Львівській області на підставі виконавчого листа №464/4231/17 згідно заочного рішення Сихівського районного суду м.Львова, яке стосується з того ж кредитного договору, що і виконавчий напис нотаріса, поставою ВП №56203642 протягом періоду з 01.04.2019 по 31.10.2019р. стягнуто із її заробітньої плати суму 4110 та з пенсійних виплат суму 2825,04грн. на корить відповідача. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 18.09.2019 року у справі №464/3037/19 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. №13397 від 04.12.2017 року про стягнення з неї на користь відповідача коштів за кредитним договором. Тому кошти стягнуті Сихівським відділом державної виконавчої служби міста Львова ГТУЮ у Львівській області згідно постанови ВП №55799371 в сумі 17284,56 грн. мають бути повернуті їй відповідачем, оскільки були стягнуті без належних на те підстав. 19.06.2019 року Сихівський районний суд м.Львова своє ухвалою скасував заочне рішення від 08.12.2017 року у справі №464/4231/17, а 21.09.2019 року виніс рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволив частково, лише в сумі 1587,81 грн. та стягнув з неї 153грн. судового збору. Таким чином, Сихівським відділом державної виконавчої служби міста Львова ГТУЮ у Львівській області згідно постанови ВП №55799371 зайво стягнуто 5 347,23 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15 березня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

Не погоджується з рішенням суду, вважає його незаконним та необгрунтовани, таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Судом першої інстанції не було взято до уваги доказів стягнення з ОСОБА_1 в межах виконавчих проваджень коштів в загальній сумі 26 922, 52 грн. на користь АТ «Приватбанк».

Вказує, що позовні вимоги підтверджують надані докази, а саме відповідь Головного пенсійного фонду України, довідка №3514/с від 18.11.2019 року видана КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня», відповідь начальника Сизівського ВДВС у м.Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції.

Щодо висновків суду, що позивачем не надано виписки про перерахування виконавчою службою коштів по вищевказаних виконавчих провадження на рахунок АТ КБ «Приватбанк», вказані виписки зберігались в матеріалах виконавчого провадження, які станом на час розгляду справи були знищені у зв`язку з закінченням строку зберігання.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 березня 2022 року та прийняти нове рішення яким позов задоволити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції встановив, що з доходів ОСОБА_1 здійснювались відрахування на рахунок погашення заборгованості по ВП №55799371 та по ВП №56203642, однак позивачем не доведено та не надано суду виписки про перерахування виконавчою службою коштів по вищевказаних виконавчих провадженнях на рахунок АТ КБ «ПриватБанк».

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що заочним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 08.12.2017 року задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 16596,30 грн та судовий збір у сумі 1600,00 грн

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 19 червня 2019 року заочне рішення від 08.12.2017 року скасовано та призначено справу до судового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 27.09.2019 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 лютого 2007 року в розмірі 1587 грн. 81 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судовий збір у сумі 153,12 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 18.09.2019 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №13397, вчинений 04 грудня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», що є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів у сумі 18 001 грн. 94 коп.

З відповіді Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області №6929 від 07.11.2019, вбачається, що починаючи з серпня 2018 року з пенсії ОСОБА_1 проводилось утримання в розмірі 20% суми пенсії, згідно постанови державного виконавця Сихівського ВДВС ЛМУЮ від 01.07.2018 ВП №55799371, яка надійшла на виконання 11.07.2018. Загальна сума заборгованості становила 20 109,13 грн., а саме: борг на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 18 001,94 грн. згідно виконавчого напису від 04.12.2017 №13397. За період з 01.08.2018 по 30.06.2019 стягнуто 5 146,75 грн. Стягнення боргу припинено з 01.07.2019 у зв`язку із відкликом постанови від 13.06.2019 №19460; виконавчий збір в сумі 1 800,19грн., за період з 01.08.2018 по 30.06.2019 стягнено 714,34 грн. Стягнення виконавчого збору припинено з 01.07.2019 у зв`язку із відкликом постанови від 13.06.2019 №19460; витрати на проведення виконавчих дій в сумі 307 грн. стягнено в серпні 2018 року. Починаючи з квітня з пенсії ОСОБА_1 проводилось утримання, згідно постанови державного виконавця Сихівського ВДВС ЛМУЮ від 25.02.2019 ВП №56203642, яка надійшла на виконання 28.02.2019. Загальна сума заборгованості становила 20 284,93, а саме: борг на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 18 196,30 грн., згідно виконавчого листа від 26.01.2018 №464/4231/17. За період з 01.04.2019 по 31.10.2019 стягнено 2 825,04 грн. Стягнення боргу припинено з 01.11.2019 у зв`язку з відкликом постанови від 15.10.2019 №38252; виконавчий збір в сумі 1819,63 грн., за період з 01.04.2019 по 31.10.2019 стягнено 454,58 грн. Стягнення виконавчого збору припинено з 01.11.2019 у зв`язку з відкликом постанови від 15.10.2019 №38252; витрати на проведення виконавчих дій в сумі 269 грн. Стягнено за період з 01.04.2019 по 30.06.2019;

З довідки №3514/с від 18.11.2019 виданої КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» вбачається, що ОСОБА_1 сплатила борг по виконавчій постанові ВП 55799371 від 05.07.2018 в сумі 11 422,66грн. (в тому числі 307 грн. виконавчого збору) та по виконавчій постанові ВП 56203642 від 25.05.2019 в сумі 4 110,14 грн.;

Як вбачається з відповіді начальника СВДВС у м.Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) Нагорняк В. №10099 від 15.01.2020, що у відділі перебувало виконавче провадження №55799371 з примусового виконання виконавчого напису №13397 виданого 04.12.2017 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 001,94 грн. заборгованості та згідно з відповіді КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» з боржника стягнуто борг в сумі 11 422,66 грн. (в тому числі 307 грн. виконавчого збору). ГУ ПФУ у звіті про здійснення відрахувань та виплати повідомило, що на користь стягувача стягнуто боргу в сумі 5 146,75 грн.; виконавчого збору в сумі 714,34 грн. та 307 грн. витрат виконавчого провадження;

З відповіді начальника СВДВС у м.Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) Нагорняк В. №10100 від 15.01.2020 вбачається, що у відділі перебувало виконавче провадження №56203642 з примусового виконання виконавчого листа №464/4231/17 виданого Сихівським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 18196,30 грн. заборгованості та згідно з повідомленням КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» та ГУ ПФУ з доходів боржника відраховано 7658,76 грн., із яких 6915,77 грн. перераховано на рахунок стягувача _ АТ КБ «ПриватБанк»; 473,99 виконавчого збору; 269 грн. витрат виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідокнабуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Така правова позиція викладена у постанов Верховного Суду України від 08.09.2021 року у справі №201/6498/20.

Як вбачається з матеріалів справи, з ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса та заочного рішення суду, які були в подальшому скасовані, було стягнуто 25 249 грн. 51 коп., з яких на користь стягувача 23 178 грн. 18 коп., 1495 грн 33 коп. виконавчого збору та 576 грн. витрат на виконавчого провадження.

При цьому, відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти ним не отримано чи вони утримуються ним за наявності правових підстав чи були повернуті позивачу.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення 23 178, 18 грн.

Окрім цього, ОСОБА_1 26 листопада 2021 року подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, мотивувавши таке інфляцією за два роки. Проте, в позовній заяві ОСОБА_1 не заявляла позовних вимог про стягнення інфляційних витрат на підставі ст. 625 ЦК України, а тому така до задоволення не підлягає.

З приводу стягнення 1495 грн 33 коп. виконавчого збору та 576 грн. витрат на виконавчого провадження, слід зазначити, що відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, який справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Відповідно до ч.1 ст. 42 ЗУ «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

За змістом ст. 39 цього Закону виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Оскільки відповідно до наведених вище норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Бюджетного кодексу України Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій.

Згідно Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 787 від 03.09.2013, цей Порядок визначає процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі).

Положеннями п. 5 вказаного Порядку визначено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету. Заява про повернення коштів з бюджету, яка подається до відповідного органу Казначейства, складається платником у довільній формі з обов`язковим зазначенням такої інформації: причини повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб`єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи та номер контактного телефону, сума платежу, що підлягає поверненню, спосіб перерахування коштів з бюджету - у безготівковій формі із зазначенням реквізитів рахунку одержувача коштів чи у готівковій формі.

Відповідно до п. 2 розділу 2 Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджетів платежів здійснюється відповідними органами Казначейства з відповідних рахунків, відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, у межах поточних надходжень за день.

Таким чином, територіальний орган Державної казначейської служби України є органом, який здійснює повернення коштів, які було помилково або надмірно зараховано до бюджету, за поданням органу стягнення, яким у цьому випадку виступає Державна виконавча служба України. Зазначені положення встановлюють порядок взаємодії державних органів між собою, тому у разі, коли орган стягнення в установлений законом строк не надає відповідний висновок органу державного казначейства, платник вправі скористатись своїм правом на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів (повернення надміру сплаченої суми) з державного бюджету.

Оскільки кошти державного бюджету належать на праві власності державі, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст.2 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади в межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно д ч.4 ст. 58 ЦПК України Держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Таким чином, відповідачем у даній справі має бути держава, яка бере у ній участь через відповідний орган (органи) державної влади, якими в даному випадку є Сихівський відділ державної виконавчої служби (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16.

Визначення відповідачів у справі, до яких звернено позов, є правом позивача, відповідно судом суб`єктний склад відповідачів без заяви позивача змінений бути не може.

Оскільки відповідачами у даній справі в частині вимог про стягнення виконавчого збору мають бути Відділ виконавчої служби та Казначейська служба, а позивачем визначено лише одного відповідача, заявлені ним в цій частині вимоги з неналежним суб`єктним складом не підлягає задоволенню.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 березня 2022 року скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа: Сихівський відділ державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про повернення необгрунтовано стягнутих сум коштів за виконавчим написом нотаріуса та заочним рішенням суду задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 23 178, 18 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова не підлягає оскарженню в касаційному порядку у відповідності до п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27 червня 2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.