ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/607/22Головуючий по 1 інстанції
Справа № 696/527/21 Категорія: 304090000 Ніколенко О. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Карпенко О.В., Бородійчука В.Г.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши в м. Черкаси в порядку письмового провадженняапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 17 листопада 2021 року, ухваленого під головуванням судді Ніколенко О.Є. у приміщенні Кам`янського районного суду Черкаської області 17.11.2021 року,у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в :

27.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Кам`янського районного суду Черкаської області з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що 20 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір позики. Сума позики за договором становить 10000,00 грн., договором визначено, що остаточною датою повернення позики є 20 травня 2017 року.

20 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір поруки, згідно до якого ОСОБА_3 поручився перед кредитором ОСОБА_4 за виконання обов`язку щодо повернення позики ОСОБА_2 за договором від 20 жовтня 2016 року.

20 березня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно до якого позивач ОСОБА_1 одержав право вимагати від відповідачів належного виконання зобов`язань.

ОСОБА_1 вказує, що станом на 27 травня 2021 року борг відповідачем йому повернуто не було, що і змусило позивача звернутися до суду за захистом порушених прав.

ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача борг за договором позики у сумі 10000,00 грн., суму процентів, визначених п. 4.6 договору, яка становить 10% щомісячно від суми позики, у розмірі 55000,00 грн., а також заборгованість по сплаті пені за порушення строків повернення позики та процентів за позикою у період з 20.11.2016 року по 27.05.2021 року у сумі 164700,00 грн.

Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 17 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 20 жовтня 2016 року в сумі 219 700,00 грн. відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначається, що згідно п. 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) доповнено пунктами 12-14 такого змісту: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.».

Скаржник звертає увагу на те, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції Постанови № 215 від 16.03.2020 року) з 12 березня 2020 року до 3 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин. В подальшому, постановами Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався та наразі триває по теперішній час.

Тому скаржник ОСОБА_1 вважає, що позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки в силу положень п. п. 12-14 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, строки визначені ст. 257 ЦК України є продовженими на термін дії карантину.

Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, скаржник просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 17 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу представника позивача від відповідачів не надходив.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обґрунтування доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що жодних доказів на підтвердження зупинення перебігу позовної давності чи її переривання позивачем не надано. Також позивачем не наведено доказів на підтвердження поважності причин пропущення позовної давності.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна давність щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 20 жовтня 2016 року сплинула, відповідачем надано заяву про застосування позовної давності, а тому відмовив ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції вказав, що позивач пропустив строк позовної давності щодо стягнення заборгованості, тому він також втратив і право на стягнення відсотків та пені, які входять до складу грошового зобов`язання.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 20 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, згідно до якого позикодавець зобов`язався надати позичальнику кошти в розмірі 10000,00 грн., а останній зобов`язався прийняти позику і повернути вказану позику разом із процентами із розрахунку 10 (десять) процентів у місяць. Також у договорі визначено, що остаточною датою повернення позики є 20 травня 2017 року (а. с. 6).

На підтвердження того, що ОСОБА_2 отримав кошти, визначені у вищевказаному договорі у сумі 10000,00 грн., у матеріалах справи міститься розписка від 20 жовтня 2016 року.

Згідно розписки ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 кошти у сумі 10000,00 грн. в якості позики, за договором позики від 20 жовтня 2016 року (а. с. 8).

20 березня 2019 року між ОСОБА_4 (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги.

Відповідно до даного договору первісний кредитор відступив, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги, що належало первісному кредиторові, і став кредитором за договором позики від 20 жовтня 2016 року, укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_2 (а. с. 9-10).

Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов?язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов?язки за договором позики, у тому числі, повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.

Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 20 березня 2019 року права вимоги ОСОБА_4 (первісний кредитор) відступив, а ОСОБА_1 (новий кредитор) прийняв на себе право вимоги, що належало первісному кредиторові, і став кредитором за Договором позики від 20 жовтня 2016 року, укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_2 (а.с. 9-10).

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості ОСОБА_1 просив у тому числі, стягнути заборгованість по відсоткам та пеню.

Зі змісту ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Пунктом 4.6 договору позики від 20.10.2016 року визначено, що розмір процентів становить 10 відсотків щомісячно від суми позики, вказаної в п. 2.1.

Згідно ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов?язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов?язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов?язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Як встановлено судом першої інстанції згідно пункту 5.3 договору позики від 20 жовтня 2016 року передбачено, що у разі, якщо позичальник не повернув суму позики у строк встановлений договором, то зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач надав докази, які не спростовані стороною відповідача, про те, що договір позики мав місце бути, що підтверджено відповідним договором, розпискою та договором відступлення права вимоги.

Отже, у відповідача ОСОБА_2 дійсно виникла заборгованість за договором позики від 20 жовтня 2016 року .

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Пунктом 4.1 договору поруки від 20 жовтня 2016 року встановлено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторін і діє до моменту повного виконання зобов`язання за договором позики, вказаного в п. 2.1 даного договору. Це вважається строком поруки за даним договором.

Згідно п. 2.2 договору поруки від 20 жовтня 2016 року строк основного договору становить шість місяців. У випадку порушення умов договору строк договору починається датою підписання договору та закінчується в момент повного виконання умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Отже, умови договору поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис ч. 4 ст. 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов?язання не пред?явив вимоги до поручителя.

До такого висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 30 червня 2021 року по справі № 686/6365/19.

Строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов?язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред?явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов?язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

За таких встановлених обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про солідарне стягнення боргу з поручителя ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки шестимісячний строк встановлений законом, чинним на час виникнення спірних правовідносин, сплив після строку настання виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання відповідно ч. 5 ст. 261 ЦК України.

Зі змісту ч. 1 ст. 262 ЦК України, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку та обчислення строку позовної давності.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України, встановлено, що позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення по справі. Отже, заява про застосування строку позовної давності подана у строк встановлений законом.

У п. 3.1 договору позики від 20 жовтня 2016 року сторони погодили, що строк позики - 7 місяців з моменту фактичної передачі грошових коштів.

Згідно даних розписки ОСОБА_2 отримав кошти у позику 20 жовтня 2016 року, тобто позичальник зобов`язався повернути її у термін до 20 травня 2017 року.

Отже, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що скаржник ОСОБА_1 вправі був пред`явити позов про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором позики від 20 жовтня 2016 року протягом трьох років з моменту закінчення строку позики 20 травня 2017 року, тобто у термін до 20 травня 2020 року.

Проте, з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 28 травня 2021 року, про що свідчить дата проставлена на штампі поштового відправлення, якою було направлено позовну заяву з додатками в суд (а. с. 14), тобто після спливу позовної давності.

Жодних доказів на підтвердження зупинення перебігу позовної давності чи її переривання позивачем не надано. Також позивачем ОСОБА_1 не наведено доказів на підтвердження поважності причин пропущення позовної давності.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)»

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна давність щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 20 жовтня 2016 року сплинула, відповідачем надано заяву про застосування позовної давності, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Також колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності щодо заборгованості, то він також втратив і право на стягнення відсотків та пені, які входять до складу грошового зобов`язання. Такі висновки ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржником не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного рішення суду першої інстанції, яким у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено повністю.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним, тому не підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з дотриманням норм процесуального законодавства, правильним застосовуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід віднести за рахунок держави, оскільки скаржник звільнений від сплати судового збору, як інвалід ІI групи, а з інших учасників судового процесу судові витрати не стягуються, так як у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 17 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді О.В. Карпенко

В.Г. Бородійчук