Справа №718/1486/22
Провадження №2/718/387/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2022 року м. Кіцмань Чернівецька область

Кіцманський районний суд Чернівецької області у складі: головуючого судді Мізюка В.М., секретаря Харабара А.О. розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду м. Кіцмань цивільну справу № 718/1486/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачкою ОСОБА_2 , 25.07.2014 року було укладено шлюб у виконавчому комітеті Давидівської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис № 05.

Зазначає, що від шлюбу подружжя мають двоє неповнолітніх дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з ним та перебувають на його утриманні.

Посилається на те, що за час перебування у шлюбі подружнє життя не склалося, шлюбні відносини фактично припинені.

Крім того, вказує на те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, що є підставою для його розірвання відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, строк на примирення сторони не потребують.

Посилається також на те, що на теперішній час діти проживають з позивачем, оскільки відповідачка виїхала за кордон.

Враховуючи наведене, просить позов задовольнити, розірвати шлюб між ним та відповідачкою ОСОБА_2 та визначити місце проживання дітей разом із батьком ОСОБА_1 .

Відповідачка відзиву на позовну заяву не подала.

Заяви, клопотання учасників справи та процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19.07.2022 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 01.08.2022 року.

Позивач ОСОБА_1 в підготовче судове засідання не з`явився, однак скерував на адресу суду заяву про підтримання заявлених вимог та розгляд справи у його відсутність.

Відповідачка ОСОБА_2 в підготовче судове засідання не з`явилася, однак скерувала до суду заяву, в якій позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком, визнала повністю. Просить проводити розгляд справи без її участі.

Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.1. ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Крім того, ч.3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 укладено шлюб 25.07.2014 року у виконавчому комітеті Давидівської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис № 05, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 25.07.2014 року. (а.с.12).

Під час зареєстрованого шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 від 02.03.2015 року (а.с.10) та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_3 від 29.12.2018 року.(а.с.11)

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 40 від 13.07.2022 року ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , а також, проживають двоє неповнолітніх дітей: дочка ОСОБА_3 , 2015 р.н. та син ОСОБА_4 , 2018 р. н. в будинку чисто та охайно, газифікований із зручностями, діти виховуються в належних умовах. Дружина ОСОБА_2 не проживає вже не визначений термін та не бере участі у вихованні дітей, що підтверджує комісія та сусіди. (а.с.13).

Норми права, які застосував суд.

Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, в якій також зазначено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.

Частиною 3 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, згідно ч.2 ст. 104 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного кодексу України.

Згідно ч.2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

У відповідності до ч.2 ст. 114, ст. 115 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та постановлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».

Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Згідно зі ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Зі змісту пункту 1 статті 9 Конвенції вбачається, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення частини 1 статті 3, статті 9 Конвенції про права дитини, частини 2, 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Мотиви з яких виходив суд та оцінка суду.

Згідно із ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей.

Шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права.

Суд прийшов до висновку, що сторони на момент розірвання шлюбу фактично припинили шлюбні відносини, втратили почуття любові, між ними відсутнє взаєморозуміння. Сторони не мають наміру зберегти свою сім`ю. На момент розгляду справи позивач та відповідач проживають окремо, спільного господарства не ведуть вже на протязі року і примирення між ними стало неможливим.

Оскільки обидві сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

З врахуванням того, що жоден з подружжя не бажає примиритися та зберегти шлюб, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, а тому є неможливим. Беручи до уваги те, що шлюб носить формальний характер, позивач просить розірвати шлюб, а відповідачка позов визнала, погодившись на розірвання шлюбу, за таких обставин шлюб слід розірвати.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди проте, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами те, що після того, як сторони почали проживати окремо, дитина залишилась проживати та на даний час проживає із батьком та ним створені всі умови для проживання та виховання дітей, батько здійснює опіку над дітьми, доглядає їх, та піклується про їх стан здоров`я, духовний та моральний розвиток.

Таким чином, аналізуючи в сукупності достовірно встановлені судом докази, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, а також те, що відповідач не заперечує проти визначення місця проживання дітей з батьком, суд дійшов висновку, що є всі підстави для задоволення позову в частині визначення місця проживання дітей, разом з батьком ОСОБА_1 .

На підставі ст. 51 Конституції України, ст.ст. 24,56, 104-105, 110, 112, 114-115, 141, 160 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81-82, 200, 206, 211, 247,263-265, 267-268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 25.07.2014 року у виконавчому комітеті Давидівської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис № 05, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - розірвати.

Визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканцем с. Давидівці, Чернівецького району Чернівецької області.

Судове рішення не проголошувалося в силу ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду через Кіцманський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Кіцманського

районного суду: Мізюк В.М.