ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи 522/3096/21

Апеляційне провадження №22-ц/813/4762/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

за участю секретаря Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 15 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Ковтун Ю.І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Приморського районного відділу м.Одеса ГУ Державної міграційної служби України про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що вона (позивачка) є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , де на протязі двох років зареєстрована ОСОБА_2 , яка не проживає в квартирі та не має ніякого відношення до неї. Відповідачка відмовилася добровільно знятися з реєстрації за вказаною адресою. У зв`язку з реєстрацією відповідачки у вказаній квартирі, вона не може реалізувати належну їй частку квартири. Будь-які договори щодо користування квартирою між сторонами не укладались.

На підставі наведеного, позивачка просила суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вищезазначеним житловим приміщенням, та вважати, що рішення суду є підставою для органів реєстрації для зняття з реєстраційного обліку місця проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою (а.с.1-2).

Справа розглянута в заочному порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 15 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що вона є одноосібним власником спірної квартири, як і не надано будь-яких належних і допустимих доказів не проживання відповідача в спірній квартирі та наявності перешкод у користуванні та розпорядженні позивачем своєю власністю. Суд не прийняв письмові пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у якості доказу, оскільки вони не є письмовими доказами в розумінні ст.95 ЦПК України, а клопотання про допит зазначених осіб у якості свідків позивачем заявлено не було. Інших доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, суду не надано (а.с.98-100).

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву на неї

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 15 вересня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши, що позивачу належить 2/3 частин квартири, та маючи доступ до будь-яких державних реєстрів прав на нерухомість, не вжив жодних заходів з метою визначення кола осіб власників іншої частини квартири. У зв`язку з тим, що суд не в повній мірі реалізував надані йому повноваження, не встановлено факт того, що позивач є одноосібним власником квартири (1/3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 жовтня 2003 року та 2/3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 жовтня 2016 року). Надані суду письмові пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідають вимогам ст.95 ЦПК України, повністю підтверджують аргументацію позивача та факт не проживання відповідача в квартирі з дати реєстрації. Позивачем зауважувалось в ході розгляду справи на необхідність виклику даних осіб до судового засідання та допиту їх у якості свідків, що було проігноровано судом. Судом не враховано відсутність заперечень відповідача по справі. Відповідач ніколи не проживала в квартирі позивача, що безумовно свідчить про свідому поведінку відповідача, а також не тільки про втрату інтересу до квартири, і про відсутність такого інтересу взагалі. Відповідач не є та ніколи не була членом сім`ї позивача. Факт не проживання відповідача в квартирі понад 10 років сам по собі свідчить про відсутність будь-яких поважних причин не проживання. У даному випадку втручання держави у права відповідача, фактично, відсутнє за свідомої відсутності інтересу відповідача до квартири, носить необхідний характер з точки зору захисту майнових прав позивача (а.с.111-115).

Відповідачі не скористались правом подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 05 липня 2022 року сторони, будучі належним чином повідомленими про слухання справи в апеляційній інстанції, участі не прийняли (а.с.149-155). Від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності (а.с.145).

Сторони,будучі обізнаними про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, не виявили бажання скористатись правом прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в порядку, передбаченому ст.212 ЦПК України.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/1, від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Враховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 05 липня 2022 року у відсутності сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, що в розумінні вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Надані суду докази та встановлені обставини:

За адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані:

- позивач ОСОБА_1 з 16 вересня 2003 року (а.с.6-8);

- відповідач ОСОБА_2 з 25 серпня 2011 року (а.с.15).

Предметом розгляду у цій справі є вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_3 та вважати судове рішення підставою для органів реєстрації для зняття з реєстраційного обліку місця проживання ОСОБА_2 .

Вказана квартира віднесена до приватного житлового фонду.

При зверненні до суду, позивачка зазначила у позовній заяві, що їй належить 2/3 вказаної квартири.

Позивач на підтвердження своєї позиції надав суду першої інстанції:

- інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 лютого 2021 року, за якою 2/3 двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 (а.с.10);

- інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 лютого 2021 року, за якою відсутні відомості щодо ОСОБА_2 (а.с.11);

- письмові пояснення ОСОБА_3 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , від 26 березня 2021 року, в яких остання повідомила, що ОСОБА_2 не знає і вона ніколи не проживала в квартирі АДРЕСА_5 (а.с.25), копія її паспорту а.с.69-71;

- письмові пояснення ОСОБА_4 від 22 березня 2020 року аналогічного змісту (місце проживання не зазначено, але з копії паспорту встановлено місце реєстрації з 11 січня 2005 року за адресою: АДРЕСА_6 а.с.66-68) а.с.26;

Інших доказів на підтвердження обставин викладених у позовній заяві суду не надано.

До суду апеляційної інстанції позивач надав такі докази:

-акт про фактичне проживання від 08 жовтня 2021 року (документ складено після винесення оскаржуваного судового рішення), у якому зазначено, що за адресою: АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою з 2011 року по 07 жовтня 2021 року (а.с.123);

- копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 жовтня 2016 року, за яким ОСОБА_1 отримала 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с.118);

- інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 жовтня 2016 року, з якої вбачається, що право власності ОСОБА_1 на 2/3 зазначеної квартири зареєстровано в Державному реєстрі 03 жовтня 2016 року (а.с.120 -121);

- копію свідоцтва про право власності від 29 жовтня 2003 року, за яким власниками вказаної квартири є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 (а.с.122,119).

Зазначені докази апелянт просив суд приєднати до матеріалів справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 липня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Конституцією України передбачено як захист прав власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам

та гідності громадян, інтересам суспільства, порушувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або

за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно із ч.1 ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ч.1 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки)

та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть

з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п.1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст.8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції.

Не є підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такої втрати права користування, яке по своїй суті є втручанням у право на житло у розумінні положень ст.8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) дійшла висновку про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, на підставі належним чином оцінених доказів, що надані позивачем, а також ураховуючи баланс інтересів обох сторін, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки остання тривалий час, а саме з 2011 року зареєстрована у вказаній квартирі, тобто має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання та з огляду на наявні в матеріалах справи докази відсутності в неї іншого житла (а.с.11).

Щодо позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації слід зазначити таке.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та перебування осіб, які знімають з реєстрації місця проживання особи на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою.

Отже, рішення суду щодо права користування житловим приміщенням (визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням) є самостійною правовою підставою для зняття особи з реєстрації.

Крім того, суд не є тим органом, який знімає осіб з реєстраційного обліку.

За таких обставин вимога про зняття відповідачів з реєстрації не підлягає розгляду судом.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 3 листопада

2021 року у справі № 727/11132/14-ц (провадження № 61-2645св21).

Доводи апелянта, що суд першої інстанції не встановив коло власників квартири через Державний реєстр речових права на нерухоме майно, доступ до якого у суддів наявний, не ґрунтуються на правовій основі та суперечать принципам змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, встановленими ст.ст.12, 13 ЦПК України.

Посилання апелянта щодо не встановлення судом дійсних обставин справи не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

За нормами ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні.

По-перше, позивач не повідомив суд та не надав відповідні докази на підтвердження того, що він є одноосібним власником квартири.

По-друге, позивач не надав суду першої інстанції допустимих доказів не проживання відповідача у спірній квартирі.

По-третє, позивач не довів суду наявність перешкод у користуванні та розпорядженні своєю власністю.

Отже, ОСОБА_1 не довела, що реєстрація місця проживання відповідачки у вказаному житлі створює їй перешкоди в реалізації правомочностей власника, а тому визнання її такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням є порушенням права відповідачки на повагу до її житла, передбаченого ст.8 Конвенції.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги надані суду письмові пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , пославшись на те, що вони не є письмовими доказами у розумінні вимог ст.95 ЦПК України, а клопотання про допит зазначених осіб у якості свідків позивачем заявлено не було.

Так, за положеннями ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Норми цивільного процесуального законодавства передбачено вичерпний перелік засобів встановлення даних (доказів): письмові, речові і електронні докази; висновки експерта та показання свідків (ч.2 ст.76 ЦПК України). Параграф 2 глави 5 ЦПК України «Показання свідків» не передбачає такий доказ як письмові пояснення.

Такого порядку надання показань свідків як письмові пояснення цивільно-процесуальним законодавством не передбачено. Зокрема, у ст.ст.90-93 ЦПК України встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усім учасникам справи.

Надання показань свідків шляхом письмових пояснень не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання свідкам стосовно обставин справи.

Положення ст.229 ЦПК України регламентують принцип безпосередності досліджень доказів, в тому числі показань свідків. Порядок допиту свідків регламентується нормами ст.230 ЦПК України.

Отже, свідки в рамках цивільного процесуального законодавства підлягають допиту безпосередньо у судовому засіданні перед безстороннім судом, а їх покази можуть бути використані як допустимий доказ у справі.

Посилання апелянта на те, що ним зауваживалось в ході розгляду справи на необхідність виклику даних осіб до судового засідання та допиту їх у якості свідків, що було проігноровано судом, не підтверджується матеріалами справи.

Доводи апелянта, що відсутність висловлення відповідачки своєї позиції, не надання будь-яких доказів та заперечень на позов свідчить про обґрунтовану позицію позивача, є безпідставними з огляду на таке.

У сенсі норм ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що справа розглянута у заочному порядку, відповідачка ОСОБА_2 не подавала відзиву із запереченнями щодо позовних вимог або із визнанням таких вимог в порядку, передбаченому ст.ст. 178, 180 ЦПК України, а тому відсутні підстави стверджувати, що вона погодилась з позовом.

Принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона, на яку покладено тягар доказування, стверджує, а інша сторона не надала заперечень.

Відсутність у матеріалах справи заперечень відповідачки ОСОБА_2 проти заявлених до неї вимог не може свідчити про беззаперечне визнання останньою таких вимог.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти, доведення яких покладено на позивача, лише у разі їх доведеності позивачем. При недоведеності цих юридичних фактів покладення на відповідача обов`язку їх спростування є надмірним процесуальним тягарем, який не відповідає принципу змагальності, передбаченому у ст. 12 ЦПК України.

Позивачем не доведено суду обґрунтованості своїх позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги

Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновків щодо незаконності і неправильності судового рішення.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про дотримання судом першої інстанції норм процесуального права та вірне застосування норм матеріального права, тому підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст. 388, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 15 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: